Иън Пиърс
Пръстът, който те сочи

Превод от английски: Надя Баева, 2017

chitanka.info

На Рут, както винаги

Historia vero testis temporum, lux veritatis, vita memoriae, magistra vitae.

(Историята е свидетел на времето, светлина върху истината, животът на паметта, господарка на живота.)

Цицерон, „За оратора“

Въпрос на първенство

Има идоли, които именуваме Идоли на тържищата. Защото хората общуват чрез беседа и фалшивата и неуместна злоупотреба с думите по странен начин подчинява разбирането по причина, че думите абсолютно владеят разбирането и хвърлят всичко в хаос.

Франсис Бейкън, „Новият органон“

Раздел II, Афоризъм VI

Първа глава

Марко да Кола, благороден венецианец, ви приветства почтително. Искам да ви разкажа за пътуване, което направих до Англия през 1663 година, за събитията, на които станах свидетел, и за запознанствата си там, като се уповавам на факта, че хората са любознателни и ще проявят интерес към всичко това. В своя разказ също така възнамерявам да изоблича в лъжа и клевета онези, които преди погрешно причислявах към своите приятели. Не, няма да се оправдавам надълго и нашироко, нито да разказвам подробно как ме измамиха и ме лишиха от слава, която ми се полагаше по право. Вярвам, че повествованието ми ще говори само за себе си.

Много подробности ще пропусна, но само тези, които са без значение. Голяма част от странстването ми в тази страна не представлява интерес за никого друг освен за мен и няма да бъде упомената на тези страници. Също така много от новите ми познайници там нямат отношение към случилото се в последствие. Тези, които по-късно ми причиниха много злини, описвам, каквито ги знаех тогава, и моля читателите да помнят, че макар по онова време вече да не бях с жълто около устата, не бях още врял и кипял в житейските дела.

Ако разказът ми изглежда простодушен и глуповат, остава ви да приемете заключението, че такъв е бил и младежът през онези отдавнашни години. Няма да се върна към портрета си, за да нанеса нови мазки и лустро, та да прикрия грешките и слабостите си като художник. Няма да повдигам обвинения, нито да встъпвам в полемика и да опровергавам чужди твърдения, не, просто ще изложа случилото се с увереността, че от мен не се иска нищо повече.

* * *

Баща ми, Джовани да Кола, беше търговец и в последните години от живота си се занимаваше с доставка на скъпи стоки в Англия, която, макар и страна на простички нрави, започваше да се отърсва от последствията от революцията. Той прозорливо предвиди, че при връщането на крал Чарлс II там отново ще падат големи печалби без особен труд и като изпревари други, по-неуверени търговци, откри кантора в Лондон, за да осигурява на по-заможните англичани предмети на лукс, които години наред бяха жестоко заклеймявани от фанатичните пуритани. Делата му вървяха успешно — имаше в Лондон надежден агент в лицето на Джовани ди Пиетро, а освен това си беше осигурил като партньор английски търговец, с когото деляха печалбите. Както ми каза веднъж, било добро сътрудничество: въпросният Джон Манстън бил коварен и безчестен, но познавал отлично английските вкусове. И нещо по-важно, англичаните издали закон, забраняващ доставката на стоки в страната с други кораби освен английски, а Манстън знаел начин да се заобиколи тази спънка. И докато Ди Пиетро бил там да следи счетоводните книги, баща ми смятал, че може да не се опасява от измама.

Вече му беше минало времето да води сам търговските си дела и след като бе придобил с част от капитала си имот на terra firma[1], хранеше надежда да бъде вписан в Златната книга. Макар самият той да беше търговец, искаше децата му да принадлежат към благородническото съсловие, поради което не допускаше участието ми в търговските му дела. Споменавам това като свидетелство за неговата доброта: той рано забеляза, че търговията не ме влече, и съдейства животът, който водеше, да не стане и мой. Освен това беше наясно, че младият съпруг на сестра ми притежава повече търговски нюх от мен.

И така, докато баща ми укрепваше семейното име и състояние, аз (майка ми беше починала, а единствената ми сестра бе сключила изгоден брак) бях пратен в Падуа да придобия познания в науките; той искаше синът му да се нареди сред знатните, но не и да прилича на тях по невежество. Встъпил в зряла възраст — вече наближавах трийсетте, — внезапно бях обзет от пламенен ентусиазъм да бъда част от Републиката на учените. Вече дори не си припомням тази неочаквана страст, защото тя бързо угасна, но тогава очарованието на новата експериментална философия напълно ме бе покорило. Естествено, то беше повече духовно стремление, отколкото начинание с практическо приложение. Присъединявам се към думите на Бероалд: non sum medicus, пес medicinae prorsus expers[2] и положих известни усилия да усвоя теорията на науката медицина, но не за да практикувам, а за собствено удовлетворение. Нямах нито желание, нито нужда да заработвам насъщния си по този начин, макар със срам да признавам, че понякога измъчвах бедния си баща със заплахи, че не ми ли угажда, за отмъщение ще стана лекар.

Предполагам, той винаги е бил наясно, че нищо такова няма да направя и че в действителност просто съм запленен от идеи и хора, които бяха толкова вълнуващи, колкото и опасни. Ето защо не възрази, когато му написах за твърдението на професор, който, макар и да четеше лекции по риторика, посвещаваше значителна част от времето си да изучава последните достижения на натурфилософията. Този човек много беше пътешествал и твърдеше, че всички онези, които са ангажирани с изследвания на природни феномени, не бива повече да се отнасят с пренебрежение към Нидерландия и Англия. След много месеци под крилото му аз се заразих от ентусиазма му и тъй като нищо не ме задържаше в Падуа, помолих за позволение да посетя тези страни. Бидейки благ по природа човек, баща ми веднага даде съгласието си и получи разрешение за мен да напусна пределите на Венецианската република, като в същото време даде разпореждане на банкерите си във Фландрия редовно да ме снабдяват с пари.

Мина ми през ума да се възползвам от предимствата на положението си и да се отправя на път по море, но после реших, че за да обогатя знанията си, трябва да видя възможно най-много, а за тази цел по-подходящо е да се движиш с карета, вместо да пиянстваш с екипажа на кораб в продължение на три седмици. Държа да добавя, че винаги съм страдал много силно от морска болест — слабост, която никога не съм имал желание да призная, защото макар Гомесий да твърди, че тя лекува душевната тъга, така и не съм го установявал в опита си. И все пак в течение на пътуването ми моето мъжество отслабна, а после напълно се изпари. Стигнах до Лайден само за девет седмици, но изпитваните от мен страдания неумолимо отвличаха вниманието ми от вижданото наоколо. Когато веднъж затънахме в калта, прекосили наполовина алпийски проход, дъждът валеше като из ведро, единият кон окуця, а единственият ми спътник беше свиреп на вид войник, реших, че и най-яростната буря в Атлантическия океан е за предпочитане пред подобни мъчения.

Само че обратният път беше също тъй дълъг като този напред и аз добре знаех какви насмешки и презрение ще си навлека, ако се върна отслабнал, болен и посрамен в родния град. Твърдо убеден съм, че срамът е най-силното от всички известни на човек чувства; множество открития и значими пътешествия са извършени поради страх от позор, който би бил неминуем, в случай че начинанието не бъде завършено. И така, тъгуващ по топлината и удобствата на родния ми край — англичаните си имат име за тази болест, „носталгия“, която смятат за следствие от нарушено равновесие при несвойствена окръжаваща среда, — продължих пътя си раздразнен и страдащ, докато не пристигнах в Лайден, където посещавах школа по медицина като човек от благородническото съсловие.

За този знаменит университет е написано толкова много, а той има толкова малко отношение към повествованието ми, та е достатъчно да спомена, че почерпих много знания от двамата избрани от мен професори, блестящи в своята сфера — единият преподаваше анатомия, а другият — дейността на органите в съвкупност. Освен това пътувах из Нидерландия и прекарвах време в обществото на извънредно достойни хора, мнозина от които англичани, и аз малко или много научих от тях езика им. Тръгнах си от страната по една-единствена причина: така се разпореди добрият ми загрижен баща — само по тази причина и по никаква друга. Извести ме с писмо, че в лондонската кантора не всичко било наред и се налагало член от семейството да се заеме с това, защото вече нямал доверие на никого друг. Макар да се ориентирах слабо в тънкостите на търговията, бях доволен, че имам възможност да се покажа като примерен и послушен син. Така че освободих прислужника си, приведох в ред личните си дела и отплавах от Антверпен, за да видя какво се случва там. В Лондон пристигнах на 22 март 1663 година, като разполагах само с няколко лири, тъй като сумата, която платих на единия професор за обучението, почти изчерпа средствата ми. Но не се тревожех, тъй като вярвах, че ми се налага само да измина кратко разстояние от пристанището до кантората, управлявана от агента на баща ми, и всички грижи ще останат зад гърба ми. Какъв наивник бях! Изобщо не успях да открия Ди Пиетро, а негодникът Джон Манстън отказа да ме приеме. Той отдавна вече е покойник; моля се за душата му, но се надявам милостивият Господ Бог да не се е вслушал в молбите ми, тъй като знае също така добре като мен, че колкото по-дълго гори в пламъците на ада, толкова по-справедливо ще е възмездието му.

Наложи ми се да разпитам някакъв слуга и от него узнах, че агентът на баща ми е починал скоропостижно преди няколко седмици. И нещо по-лошо: Манстън тутакси присвоил капитала и фирмата, като отричал, че изобщо някаква част принадлежи на баща ми. Като доказателство представил на нотариус документи (подправени, естествено). С други думи, той бе завладял чрез мошеничество всички пари на семейството ми — във всеки случаи онези, които се намираха в Англия.

За съжаление въпросният слуга не можа да ми каже нищо повече. Да подам жалба в съда? Та аз нямаше как да докажа истинността на твърденията си, така че никаква полза не би имало от това. Бих могъл да се обърна за съвет и към адвокат, но макар Англия и Венеция в много отношения да се различават, имат сходство в едно — в ненаситната алчност на адвокатите за пари, каквито, уви, не ми се намираха. Тоест, в необходимото количество.

При това много бързо ми стана ясно, че Лондон е крайно нездравословно място. Не говоря за знаменитата чума, която тогава още не беше поразила града; имам предвид, че в същата вечер Манстън ми прати наемници, които да ми подскажат, че животът ми би бил в по-голяма безопасност някъде другаде. За щастие те не ме убиха — напротив, проявих се много достойно в схватката, благодарение на парите, пръснати от баща ми за уроците ми по фехтовка, и по моему един от бандитите напусна бойното поле в много по-тежко състояние от мен. И все пак взех предвид предупреждението и реших да стоя в сянка, преди да избера какъв курс на действия да поема. Няма да се връщам повече към този епизод, ще кажа само, че с времето изоставих опитите за компенсация, а и баща ми реши, че дължимата сума няма да покрие парите, които ще бъдат изхарчени по това начинание. В продължение на две години с неохота забравихме проблема, докато не научихме, че един от корабите на Манстън се е приютил в пристанището на Триест, за да изчака преминаването на буря. Семейството ми предприе мерки за конфискацията му (венецианското правосъдие също толкова облагодетелства венецианците, колкото английското — англичаните) и заедно с товара си корабът донякъде покри загубите ни.

Ако баща ми бе дал позволение да си тръгна незабавно, това безмерно би повдигнало духа ми, тъй като лондонското време е способно да потопи и най-силния човек в дълбоко отчаяние. Мъглата, непрестанното потискащо ръмене и студеният вятър, пронизващ тънкия ми плащ, ме доведоха до мрачно униние. Само дългът пред семейството ме принуди да остана, вместо да се втурна към пристанището и да умолявам някой капитан на кораб да ме върне у дома. Само че не прибегнах към това твърде разумно решение, а написах на баща ми обяснение за случилото се и обещах да сторя всичко по силите си, като не пропуснах да посоча, че нищо няма да постигна, докато не получа достатъчно подкрепление от ковчежетата му с пари. Ясно ми беше, че някак трябваше да свързвам двата края в продължение на много седмици, докато пристигнеше неговият отговор. А междувременно разполагах само с около пет лири. Професорът, при когото учих в Лайден, любезно ми даде препоръчителни писма до двама свои английски кореспонденти и тъй като не познавах никого друг в страната, реших да апелирам към тяхното човеколюбие. Онова, което ме привличаше допълнително, бе, че и двамата не живееха в Лондон; избрах онзи, който беше в Оксфорд, тоест на по-близко разстояние, и реших да ида при него възможно най-бързо.

Англичаните изглежда хранят силни подозрения към хора, местещи се от едно място на друго, и създават на пътешествениците всевъзможни спънки. На спирката, където чаках пощенския дилижанс, бе окачен лист хартия, съобщаващ, че разстоянието от осемдесет мили до Оксфорд отнема осемнайсет часа — ако е угодно на Бог, упоменаваше се благочестиво в края. В този ден на Всевишния явно не му бе угодно. Поради дъжда голяма част от пътя буквално беше изчезнала, така че кочияшът насочваше конете сякаш през разорано поле. След няколко часа се откачи колело, сандъкът ми се изтърси на земята и му се повреди капакът, а край жалко градче, наречено Тейм, един от конете си счупи крака и се наложи да го застрелят. Прибавете към това отбиването в едва ли не всеки хан в Южна Англия (собствениците подкупват кочияшите да спират) и няма да се учудите, че пътуването отне двайсет и пет часа и бях стоварен пред странноприемница на главната улица на града в седем часа сутринта.

[1] Континенталните владения на Венецианската република. — Б.пр. ↑

[2] Аз не съм лекар и съм съвършено непричастен към медицината (лат.). — Б.пр. ↑

Втора глава

Ако слуша англичаните (славата им на самохвалковци е спечелена с пот на чело), неопитният пътешественик би си въобразил, че в страната им са най-великолепните сгради, най-големите градове, най-богатите, най-ситите и най-щастливи хора на света. Моите впечатления бяха съвсем други. Човек, привикнал с градовете Ломбардия, Тоскана и Венеция, може само да се изумява от миниатюрните размери на селищата в тази страна и от почти необитаемата територия, където овцете са повече от хората. Единствено Лондон, epitome Britania[1], и величаво средище на търговията може да издържи на сравнение с великите градове на континента; всички останали са мизерни, полуразрушени, обеднели от упадъка на търговията вследствие на неотдавнашния политически смут и пълни с просяци. Макар и някои университетски сгради да не са лоши, в Оксфорд има само няколко улици, достойни за внимание, и в която и посока да тръгнете, след десет минути непременно ще се озовете извън границите на града сред полето.

Имах адрес на къща в северната част на града на широка улица, почти до самата градска стена. Тогава там живееше чуждестранен търговец, имал навремето дела с баща ми. Къщата бе неугледна и срещу нея имаше парцел, на който се строеше още една университетска сграда. Англичаните имаха високо мнение за въпросната постройка, изпълнявана по проект на млад и твърде високомерен човек, с когото се запознах по-късно; в последствие той се прочу с възстановяването на катедралата „Сейнт Пол“ след големия пожар в Лондон. Славата на въпросния Кристофър Рен е съвършено незаслужена, тъй като той е лишен от усет за пропорция и не е способен да създаде хармонична творба. Но така или иначе, това бе първата сграда в Оксфорд, строена по съвременни принципи, и пораждаше голям ентусиазъм сред невежите.

Господин Ван Лееман, търговецът, ме гости с топла напитка, но със съжаление заяви, че с нищо друго не може да ми услужи, тъй като няма място да ме подслони. Сърцето ми още повече се сви, но той поне побеседва с мен известно време, настани ме до горящата камина и ми разреши да се приведа във вид, та да изглеждам по-пристойно, когато отново се покажа пред хора. Освен това ми поразказа нещичко за страната, в която се намирах. Бях печално неосведомен относно нея и знаех само онова, което бях чул от познатите си в Лайден, и още, че над двайсетгодишната гражданска война неотдавна най-сетне бе свършила. Но Ван Лееман бързо ме извади от заблудата, че Англия вече е обител на мир и безметежност. Да, кралят се върнал, каза той, но толкова бързо си създал репутация на развратник, че предизвикал отвращението на целия свят. Отново се надигали раздорите, довели баща му до война с поданиците, а в крайна сметка и до обезглавяването му, и бъдещето изглеждало много мрачно. Ден не минавал в пивниците да не се обсъждат слухове за бунт, заговор или въстание.

Но, успокои ме той, това не бивало да ме тревожи, нямало никакво отношение към мен, а за мирния пътешественик имало немалко интересни обекти в Оксфорд, който се гордеел с някои от най-знаменитите люде в сферата на новата философия. Чувал бил за почитаемия Робърт Бойл, до когото имах препоръчително писмо, и ми обясни, че ако желая да намеря път към неговото общество, следва да ида в кафенето на господин Тилярд на Главната улица, където вече от няколко години провеждал събранията си Химическият клуб и където, освен всичко друго, се поднасяла топла храна. Дали това беше услуга, или намек? Но така или иначе аз наметнах плаща си и го помолих за още една любезност — да оставя багажа си, докато си намеря постоянно жилище, — след което се отправих в указаната от него посока.

В онези дни Англия се беше побъркала по кафето, дошло там заедно с връщането на евреите. Горчивите зърна, то се знае, не бяха нещо ново за мен, тъй като ги пиех за прочистване на далака и за подобряване на храносмилането, но не разбирах такова увлечение по кафето, че да има специални сгради, където да се консумира в поразителни количества и на скандална цена. Заведението на господин Тилярд се оказа извънредно приятно и уютно, макар да бях зашеметен, когато ми взеха едно пени за вход. Но не можех да се покажа бедняк, защото баща ми ме бе учил, че колкото по-беден изглеждаш, по-беден ставаш. Платих с весела усмивка, после отнесох напитката си в Библиотеката и това ми струваше още две пени.

Клиентелата на кафенетата е внимателно подбрана, за разлика от таверните, които приютяват куцо и сакато. В Лондон например има англикански кафенета и презвитериански кафенета, такива, където се събират писачи на новини и поезия, за да обменят лъжи, кафенета, където тонът се диктува от учени хора, разговарящи, без да се опасяват, че ще ги оскърби невежа или че ще ги оповръща пияница. Такава бе теорията за присъствието ми в конкретното заведение. Практиката донякъде се разминаваше с представите ми: обществото на философите, каквито се предполагаше, че се намират там, не скочи дружно да ме приветства. Всъщност в залата имаше всичко на всичко четирима души и когато се поклоних на единия — масивен червендалест мъж с кървясали очи и рядка прошарена коса, — той се престори, че не ме вижда. Никой друг не обърна особено внимание на появата ми, с изключение на няколкото любопитни погледа, които си спечелих като човек, чийто вид говореше за някакво положение.

След като първият ми опит да се приобщя към английското общество не успя, реших да не губя време за подобни усилия в бъдеще. Единственото, което ме задържа, бе вестникът, който се печаташе в Лондон и после се разпространяваше из страната — съвършено новаторска идея. Третираше новините с голяма откровеност, при това съдържаше репортажи не само за събития от страната, а и за такива в чужбина, а тъкмо те силно ме интересуваха. По-късно обаче бях информиран, че вестникът бил хладка вода в сравнение с неотдавнашното минало, когато враждата между различните партии породила много такива издания. За краля, против краля. За парламента, за армията, за или против това или онова. Кромуел, а после завърналият се крал Чарлс бяха положили усилия да възстановят някакъв ред с основателни предположения, че подобни писания подвеждат хората да си въобразяват, че разбират от държавни дела. А по-глупава идея трудно може да съществува: та нали е очевидно, че читателят е информиран само за това, което пишещият иска той да знае, и така е примамван да повярва в какво ли не. Подобни волности имат за цел единствено наглите писачи, изпод чиито пера излизат тези трактати, да придобиват влияние и да се разхождат наперено, сякаш са благородни джентълмени. Всеки, който е срещал тези английски журналисти (по моему думата произлиза от френски и си е направо синоним на „надничари“), е наясно колко нелепо е това.

И все пак четох въпросния вестник в продължение на половин час, заинтригуван от материал за войната в Крит, докато тропот на крака нагоре по стълбите и отварянето на вратата не наруши концентрацията ми. Беглият поглед удостовери, че това беше жена на деветнайсет-двайсет години, средна на ръст, но неестествено слаба: нито следа от пухкавост, свидетелството за истинска красота. Лекарят у мен се запита няма ли у нея склонност към туберкулоза и не е ли редно за профилактика да изпушва лула тютюн всяка вечер. Косата й беше тъмна, естествено къдрава, дрехите й бяха бедняшки (в същото време спретнати и огладени) и макар лицето й да бе миловидно, общо взето нямаше нищо забележително у нея. Въпреки това беше от онези, върху които спираш очи и се извръщаш, но после против волята си изпитваш потребност да ги погледнеш отново. Причината отчасти бяха очите й — изключително големи и тъмни. Но повече ме удиви осанката й, дотолкова неподобаваща на съсловието й. Тази слаба девойка се държеше като кралица и се движеше с грацията, която баща ми мечтаеше да види у по-малката ми сестра, и по тази причина похарчи цяло състояние за учители по танци.

Без особен интерес я проследих как с твърда крачка прекоси залата, доближи се до червендалестия господин и дочух как го нарече „докторе“, после спря пред него. Едва заговори и той вдигна лице с притеснено изражение към нея. Малко долових от думите й — разстоянието, недоброто ми владеене на английски и тихият й глас не ми позволиха да схвана пълния смисъл, но от чутото заключих, че тя търси от него помощ като от лекар. Естествено, крайно необичайно бе някой от простолюдието да прибегне до услугите на доктор. Впрочем, аз почти нищо не знаех за Англия, възможно бе тук това да е прието.

Молбата бе посрещната с неумолим отказ и това никак не ми се хареса. Е, разбира се, да се напомни на момичето къде му е мястото си беше в реда на нещата. Всеки благородник има правото да постъпи така, ако към него се обръщат без дължимата почтителност. Ала изражението на този човек — злоба, пренебрежение или нещо подобно — предизвика презрение у мен. Както ни казва Тулий: в подобни случаи трябва да се отказва със съжаление, а не със злорадство, което повече унижава говорещия, отколкото служи като урок за благопристойност.

— Какво? — каза той, като крадешком оглеждаше залата и така издаваше опасенията си, че са наблюдавани. — Върви си, драга, и то незабавно.

Тя отново заговори, но много тихо и не чух думите й.

— С нищо не мога да помогна на майка ти и ти го знаеш. А сега бъди добра да ме оставиш на мира.

Момичето леко повиши глас:

— Но, господине, налага се да помогнете. Не си мислете, че моля…

Ала като видя, че той е непреклонен, прегърби рамене под неуспеха си и се отправи към вратата.

Защо станах, слязох след нея по стълбите и я заговорих на улицата, сам не знам. Може би у мен се пробуди рицар от рода на Риналдо или Танкред. Нищо чудно, след като този свят тук през последните дни се бе отнесъл така зле с мен, изпитах съчувствие към нея в бедата й. А не е изключено — по причина, че бях премръзнал, уморен и угнетен от неволите си, да бях принизен до усещането, че разговор с нея би бил допустим. Не знам; но преди да се бе отдалечила твърде много, догоних я и любезно се прокашлях.

Тя се обърна, кипнала от ярост.

— Оставете ме на мира! — изрече рязко.

Явно съм реагирал, сякаш ме е зашлевила през лицето. Знам, че прехапах устна и промълвих „О!“ в изненадата си от реакцията й.

— Моля за извинение, мадам — изрекох на най-добрия си английски.

У дома бих се държал различно: учтиво, но с фамилиарност, даваща да се разбере кой е по-високопоставен. На английски, естествено, подобни тънкости бяха непостижими за мен; умеех да разговарям само с изискани дами и затова й говорех като на такава. От страх да не изглеждам необразован глупак (англичаните са убедени, че единствените причини да не разбираш езика им, са, че си тъп или се инатиш), реших да придружа думите си със съответните жестове, сякаш подобна любезност ми идеше от сърце. Та затова й се поклоних.

Нямах такова намерение, но това отне вятъра от платната й, ако трябва да прибегна към любимата морска метафора на баща ми. Гневът й угасна, като се озова изправена пред галантност, вместо пред грубост. Сега тя ме погледна с любопитство и между веждите й се появи много привлекателна бръчица в израз на объркването й.

Реших да продължа в същия дух.

— Простете, че се обръщам към вас по този начин, но без да искам, чух, че имате нужда от лекар. Така ли е?

— Нима сте лекар?

Отново се поклоних.

— Марко да Кола от Венеция. — Беше лъжа, то се знае, но не се съмнявах, че ще се окажа по-способен от кой да е шарлатанин или лечител, към каквито тя би се обърнала в обичайния случай. — А вие?

— Казвам се Сара Блънди. Навярно сте твърде важна персона и не бихте пожелали да лекувате старица със счупен крак от страх да не паднете в очите на приятелите си.

Да, тя не беше от тези, на които е лесно да окажеш помощ.

— Практикуващ лекар би бил по-подходящ от мен — съгласих се. — Но аз съм изучавал изкуството на анатомията в университетите на Падуа и Лайден и тук нямам приятели, следователно надали бих им паднал в очите, ако сляза до нивото на практик.

Тя ме погледна и поклати глава.

— Опасявам се, че не сте чули добре обяснението ми, макар да ви благодаря за предложението. Не мога да ви платя, защото нямам никакви пари.

Небрежно махнах с ръка и — за втори път този ден — дадох да се разбере, че за мен парите са без всякакво значение.

— И все пак ви предлагам услугите си — заявих, — а за плащане може да говорим по-нататък, ако пожелаете.

— Без съмнение — отговори тя по начин, който отново ме остави озадачен. После ме погледна открито и откровено, както го умеят англичаните, и вдигна рамене.

— Най-добре да тръгваме към пациентката — предложих, — а по път ще ми разправите какво й се е случило.

Като всички млади мъже исках да пробудя интерес у момичето, към каквото и съсловие да принадлежеше, но опитите ми отидоха всуе. Въпреки че беше облечена по-леко и от мен и крайниците й едва ли не прозираха през дрехите й, а главата й да бе покрита само доколкото го изискваше приличието, сякаш не й бе студено и дори не забелязваше вятъра, който ме пронизваше, както нож влиза в масло. Вървеше толкова бързо, та бях принуден да подтичвам, за да съм в крак с нея, при все че бе към два дюйма по-ниска от мен. Отговорите й бяха едносрични, което си обясних с тревогата по повод състоянието на майка й.

Отбихме се в дома на господин Ван Лееман, за да си взема инструментите, и аз набързо надникнах в справочника на Барбет, та да не се налага да отварям книгата по време на процедурата, тъй като това би подронило доверието на пациентката. Както се разбра, майката на момичето имала нещастието да падне предния ден и останала да лежи сама през цялата нощ. Попитах защо не е повикала на помощ съседи или минувачи, тъй като горката жена надали живееше в пълно усамотение, но на този въпрос не получих удовлетворителен отговор.

— Кой е човекът, с когото разговаряхте? — попитах, но отново не научих нищо.

И като възприех хладно поведение, тъй като го сметнах за най-уместно, закрачих редом с нея по гадновата уличка, носеща името „Касапска“, край вонящи меса, окачени на куки или проснати върху грубо сковани маси на открито, така че дъждът отмиваше кръвта в канавките. После продължихме по още по-неприятна пресечка с ниски къщурки покрай една от рекичките, течащи около замъка и околностите му. Тук въпросната рекичка бе истинска клоака — запълнена с всевъзможни отпадъци, стърчащи през плътния лед. Във Венеция, то се знае, движението на морето всекидневно прочиства градските канали. Реките в Англия са задръстени от боклуци и никой не се замисля, че водата ще стане по-чиста и приятна на вкус, ако се положат малко грижи.

Сара Блънди и майка й живееха в една от най-жалките от всички мизерни къщи в тази част на града: малка, по отворите за прозорци нямаше стъкла, а заковани върху тях дъски, с безброй дупки по покрива, затъкнати с парцали, с тънка паянтова врата. Вътре обаче, макар и влагата да се усещаше, всичко бе безупречно чисто: верен признак, че дори при подобна мизерия човек може да запази гордостта си. Малкото огнище и дъските на пода бяха старателно изтъркани, двата клатещи се стола също бяха почистени, леглото, макар и грубовато, беше излъскано до блясък. С изключение на това, в дома нямаше друга покъщнина, ако не се броят няколко тенджери, тигани и чинии, без които не могат и най-бедните. Едно нещо ме удиви: на полицата стояха шест-седем книги, от което заключих, че на някакъв етап поне тук е живял мъж.

— Е — рекох бодро, като имитирах наставника си от Падуа, който го правеше, за да внуши доверие в себе си, — къде е пострадалата?

Момичето ми показа кревата, който бях помислил за празен. Под тънка завивка лежеше жена, подобна на ранена птичка; толкова дребна беше, че можеше да се приеме за дете. Приближих се и внимателно отметнах завивката.

— Добро утро, госпожо — казах. — Разбрах, че сте претърпели злополука. Нека ви прегледам.

Дори на мен мигновено ми стана ясно, че травмата е много сериозна. Краят на счупената кост бе пробил тънката като пергамент кожа и се подаваше назъбен и кървав. И сякаш това не стигаше, някой несръчен глупак явно се бе опитал да я върне на мястото й, та така още повече бе разранил плътта, а после само бе вързал небрежно парче мръсен плат отгоре и сега нишките му бяха залепнали към костта и кръвта се беше съсирила.

— Пресвета Дево, Майко Божия! — възкликнах с негодувание, за щастие на италиански. — Кой идиот стори това?

— Тя сама — отвърна тихо момичето, когато повторих последното на английски. — Не е имало никой при нея и е направила каквото е могла.

Работата изглеждаше много зле. Дори як млад мъж би изпитал сериозна слабост при такава фрактура. Съществуваше и опасност от загниване или пък полепналите нишки да предизвикат инфекция. Потреперих при тази мисъл и едва тогава осъзнах, че в къщата цареше невероятен студ.

— Вървете и незабавно запалете огън. Тя трябва да е на топло — поръчах.

Момичето не помръдна.

— Не ме ли чухте? Направете каквото казах.

— Нямаме нищо за горене — отвърна.

Какво можех да сторя? То се знае, беше неуместна проява и несъблюдаване на достойнството, но понякога задълженията на лекаря не се ограничават само до лекуване на физически страдания. С известно раздразнение извадих няколко пенса от джоба си.

— Вървете и купете дърва тогава — наредих.

Тя погледна монетите, които тикнах в шепата й, и без думичка на благодарност излезе от къщата.

— Така, госпожо — обърнах се отново към възрастната жена, — скоро ще ви сгреем. Това е много важно. Но първо се налага да почистя раната ви.

Залових се за работа; за щастие момичето се върна бързо с дърва за огрев и живи въглени, така че скоро разполагах с гореща вода. Вярвах, че ако съумея спешно да промия раната, ще наместя счупената кост, без болката да я убие, и ако не започнеше треска или гниене, ако бъдеше на топло и нахранена, можеше и да оживее. Но опасностите бяха много и всяка от тях можеше да доведе до смърт.

Когато започнах, тя дойде донякъде на себе си, което беше добре, но впрочем от болката, която й причинявах, и мъртвец би се свестил. Тя ми обясни, че се подхлъзнала на леда и паднала лошо, но за всичко друго беше също тъй заключила уста, както и дъщеря й, макар за нея да имаше извинение.

Вероятно по-благоразумни или по-горди хора биха си тръгнали веднага, щом момичето призна, че няма пари; може би и аз трябваше да го направя, особено като се разбра, че няма с какво да се стоплят; със сигурност не биваше и да помислям аз да осигуря лекарства за старицата. И тук не опира до теб самия; длъжен си да браниш реномето на професията. Но съвестта не ми позволяваше да постъпя според правилата. Понякога не е лесно да си едновременно Джентълмен и Лекар.

Нещо повече, макар да бях изучавал как се почиства рана и се намества счупена кост, никога не го бях правил на практика. Оказа се, че на лекциите е изглеждало далеч по-лесно, отколкото беше в действителност, и се боя, че причиних немалко страдание на възрастната жена. Но накрая костта беше наместена и кракът превързан, а аз пратих момичето с още от моите оскъдни пенита за мехлем. Докато я нямаше, насякох няколко трески и ги превързах към крака, та ако бабата имаше късмет да остане жива, костта да зарасне правилно.

На този етап вече бях твърде унил. Какво правех тук в този провинциален неприветлив мизерен малък град, заобиколен от непознати, толкова далеч от всичко познато и от хората, които държаха на мен? И по-важното, какво щеше да стане, когато се окажех без пари за подслон и храна?

Обзет от тези мрачни мисли, напълно игнорирах пациентката си с чувството, че вече съм направил за нея повече от достатъчно, и се заех да разглеждам книгите, наредени на лавицата; не че изпитвах интерес, просто така можех да обърна гръб на клетото създание, което бързо се превръщаше в символ на бедите ми. В допълнение се боях, че усилията и разходите ми ще идат напразно: макар млад и неопитен, вече разпознавах смъртта, когато я гледах в лицето, усещах дъха й и се докосвах до потта, която тя караше да избива по кожата.

— Угрижен сте, господине — обади се старицата със слаб глас. — Боя се, че съм голяма тегоба за вас.

— Не, ни най-малко — отвърнах с безцветния тон на дълбоката неискреност.

— Много любезно, че го казвате. Но и двамата с вас знаем, че нямаме пари, за да заплатим за помощта ви. А по лицето ви разчетох, че вие самият сте в нужда, та макар и да сте в богаташко облекло. Откъде сте? Не изглеждате като местните хора?

Минута по-късно бях придърпал паянтов стол до леглото и си изливах душата — разправих й за баща си, за безпаричието си, за това как се отнесоха към мен в Лондон, за страховете ми относно бъдещето и за надеждите, които бях възлагал на него. Нещо у нея предразполагаше към подобна изповед — сякаш разговарях с майка си, а не с умираща бедна английска еретичка.

Тя търпеливо кимаше и ми отговаряше с такава мъдрост, че се почувствах утешен. На Бог е угодно да ни праща изпитания, както ги е пращал и на Йова. Дългът ни е да ги понасяме, без да роптаем, да използваме за преодоляването им дадените ни от Него дарби и нито за миг да не се отричаме от вярата си, че Неговият Промисъл е благ и необходим. Получих от нея и по-практичен съвет: непременно да посетя господин Бойл, който се славел като добър християнин и почтен господин.

Вероятно би трябвало да се отнеса с презрение към тази смесица от пуританско благочестие и дръзки съвети. Но аз виждах, че тя се опитва да ми се отплати посвоему. Не можеше да ми предложи нито пари, нито услуги. По силите й беше единствено да ми съчувства и с тази монета тя плати щедро.

— Скоро ще умра, нали? — попита, когато най-сетне изчерпах темата за своите злочестини.

Наставникът ми от Падуа често ме бе предупреждавал за подобни въпроси и не на последно място — защото човек рискуваше да сгреши. Той непоколебимо вярваше, че пациентът няма право да поставя лекаря пред подобна дилема; ако прогнозата се окаже вярна и пациентът действително умре, подобно предупреждение само ще го потопи в отчаяние през последните дни от живота му. Вместо да се готвят да се представят пред Бог (повод за радост, а не за съжаление, ако се замислиш), в голямото си мнозинство хората горчиво се окайват, че им предстои тази Божия милост. Отгоре на всичко те са склонни да вярват на лекаря си. В моменти на откровеност си признавам, че не знам защо е така; но ако все пак лекарят им каже, че ще умрат, мнозина услужливо изпълняват предсказанието му, та дори и страданието им да е безобидно.

— Всички ще умрем в някакъв момент, госпожо — изрекох дълбокомъдрено с напразната надежда отговорът ми да я удовлетвори.

Но тя не бе от хората, които можеш да преметнеш с лекота. Въпроса си зададе спокойно и очевидно умееше да отличава истината от нейната противоположност.

— Ала за някои той идва по-рано, отколкото за други — уточни тя с едва забележима усмивка. — И моят ред наближава, нали?

— Наистина нищо не мога да кажа. В случай че не започне загниване, ще оздравеете. Но ако трябва да съм откровен, опасявам се, че организмът ви е твърде отслабнал.

Не можех да й заявя направо: да, вие ще умрете. Но смисълът и без друго бе ясен. Тя кимна спокойно.

— Така си и мислех — каза тя. — И ще приема Божията воля като щастие. Аз съм бреме за моята Сара.

Come l’oro nel foco, cosi la fede nel dolor s’affina.[2]

Нямах желание да защитавам дъщерята, но промърморих как съм сигурен, че тя върши каквото трябва с радост.

— Да — потвърди старицата, — тя е твърде посветена на дълга си.

Високият стил на изказа й надхвърляше много нейното съсловие и образование. Знам, че неблагоприятната среда и възпитание не изключват непременно вроденото благородство, но опитът ни учи, че подобно явление е рядкост. Както за изтънчената мисъл са нужни изтънчени обстоятелства, така и бруталността и мизерията в живота оставят също такъв отпечатък в душата. Ала тази стара жена въпреки жалкия си бит говореше със съчувствие и разбиране, каквито не срещах често и у най-високопоставени люде. И това неволно пробуди у мен нежелан интерес към нея като пациентка. Подсъзнателно, без дори да си давам сметка за това, престанах да гледам на нея като на безнадежден случай; можеше и да не успея да надхитря смъртта, но пък щях да я накарам да се поизпоти за наградата си.

После момичето се върна с малко пликче с лекарствата, които ми бяха нужни. Впери поглед в мен, сякаш донякъде ме предизвикваше да й възразя, и ми каза, че не съм й дал достатъчно пари, но господин Крос, аптекарят, й отпуснал два пенса кредит, когато му гарантирала, че аз ще платя. Направо онемях от възмущение; тя сякаш ме упрекваше за недоглеждането ми. Но какво можех да сторя? Парите бяха похарчени, пациентката чакаше и беше под нивото ми да се впускам в пререкания.

Като останах невъзмутим външно, извадих комплекта си с чукче и хаванче и се залових да стривам и смесвам съставките: медицинска дъвка за слепване, гран амонячна сода, два грана тамян, драм бял витриол и по два грана селитра и зелен меден ацетат. След като ги превърнах в гладка паста, добавих масло от ленено семе капка по капка, докато сместа придоби нужната консистенция.

— А къде е прахът от червеи? — попитах и надникнах в пликчето за заключителните съставки. — Да не би да нямаха?

— Имаха — отговори тя. — Тоест, вероятно. Но от него полза няма и реших да не го купувам, та да ви спестя пари.

Това вече беше прекалено. Нахалното поведение беше едно и при дъщерите то е твърде обичайно, но да бъде оспорвана компетенцията ми в моята сфера беше съвсем друго.

— Казах ти, че ми е нужен. Това е много важна съставка. Нима си доктор, момиче? Може би си учила в най-добрите медицински школи? Да не би лекари да идват при теб за съвет? — изрекох с присмехулна надменност.

— Да, идват — отвърна тя преспокойно.

Изсумтях.

— Не знам кое е по-зле, да си имаш работа с глупачка, или с лъжкиня — отсякох ядосано.

— Това и аз не знам. Но не съм нито едното от двете. Прах от червеи на тази рана означава майка ми да изгуби крака си и да умре.

— О, ама ти си Гален, а? Парацелз? Или самият Хипократ? — избухнах. — Как смееш да оспорваш авторитета на по-знаещи от теб? Този мехлем се ползва от векове.

— Макар да е безполезен?

През време на препирнята ни аз намазах с мехлема раната на майка й и отново превързах крака й. Не бях сигурен дали ще подейства в този непълен състав, но временно щеше да свърши работа, докато не изпълнех рецептата точно. Щом приключих, изправих се в цял ръст и то се знае, ударих глава в ниския таван. Момичето сподави кискане, с което ме нервира още повече.

— Нека ти кажа едно — заговорих с едва сдържан гняв. — Оказах медицинска помощ на майка ти, като вложих всичките си способности, макар да не бях длъжен да го правя. Ще дойда пак по-късно да й дам приспивателна отвара и да проветря раната. Правя го с пълното съзнание, че няма да получа друго освен насмешки от теб, макар да не разбирам с какво заслужих подобно отношение.

Тя направи реверанс.

— Благодаря ви, добри господине. Колкото до разплащането, убедена съм, че ще останете удовлетворен. Казахте, че за плащане може да говорим по-късно, и нямам съмнение, че това ще се случи.

При тези й думи напуснах къщата и излязох на улицата, като клатех глава в почуда в каква бърлога на лунатици се бях напъхал така непредпазливо.

[1] Въплъщение на Британия (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Както е със златото и огъня, така и вярата очиства страданието. (итал.). — Б.пр. ↑

Трета глава

Надявам се този ми разказ да хвърля достатъчно светлина върху първите два етапа от новото ми съществуване: пристигането ми в Англия, а после и в Оксфорд, и сдобиването с пациентка, лечението на която щеше да ми навлече толкова беди. Колкото до момичето — какво мога да кажа? Сянката на обречеността вече тегнеше над нея; краят й беше предопределен и дяволът протягаше ръка да я докопа. Човек с опит можеше да го види, би успял да разчете лице като отворена книга и да прозре онова, което готви бъдещето. Лицето на Сара Блънди вече беше дълбоко белязано от злото, което бе сграбчило душата й, и скоро щеше да я унищожи. Така си казвах по-късно и съвсем възможно е да е истина. Но за момента виждах насреща си момиче, тъй безцеремонно, колкото и хубаво, чието пренебрежение към по-високопоставените се равняваше на предаността й към синовния дълг.

Сега трябва да премина към онова, което се случи с мен по-нататък — отново проява на случайност, макар в крайна сметка тя да се оказа стократно по-жестока със своите последствия, защото за известно време останах с впечатлението, че съдбата е започнала да ми се усмихва. Бях изправен пред необходимостта да платя дълг, както тя дръзко бе обещала на аптекаря от мое име, а ми бе добре известно колко гибелен може да бъде скандал с аптекар, ако търсиш познание чрез експерименти. Не платиш ли, следващия път ти отвръщат с отказ — и не само те, ами цялата им гилдия на голямо разстояние околовръст, дотолкова са сплотени. А при моите обстоятелства подобно препятствие би се оказало последната сламка. Дори това да бе последното ми пени, по никой начин не бих могъл да встъпя в кръга на английските философи в качеството си на несъстоятелен длъжник.

Ето защо се осведомих как да стигна до магазина на господин Крос, отново изминах половината от Главната улица, отворих дървената врата и се озовах в топлото помещение. Вътре беше много приятно, отлично обзаведено, каквито са всички английски магазини, с прекрасен щанд от кедрово дърво и красиви, много модерни бронзови везни. Облъхна ме аромат на билки и подправки, докато стратегически се придвижвах по излъскания дъбов паркет, така че да се озова с гръб към пламтящия огън в камината с нейната изящно резбована полица.

Собственикът, внушителен наглед мъж над петдесет, в очевидна хармония с живота, обслужваше клиент, който, както личеше, не бързаше заникъде и облакътил се на щанда, водеше непринуден разговор. Купувачът изглеждаше около две години по-възрастен от мен, имаше подвижно живо лице и умни, макар и леко присмехулни очи под гъсти извити вежди. Облеклото му бе смесица между пуританска строгост и модни елементи. С други думи — имаше добра кройка, но в скучен кафяв цвят.

При цялата непринуденост на обноските си клиентът изглеждаше донякъде смутен и аз забелязах, че господин Крос се забавлява за негова сметка.

— И ще ви топли през зимата — подхвърли аптекарят с широка усмивка. Клиентът смръщи лице като от болка. — Но като дойде пролетта, трябва да се покрие с мрежа, че току-виж птиците започнали да си вият гнездо там — продължи и прихна.

— Стига вече, Крос — запротестира събеседникът му, а после и сам се разсмя. — Струваше ми дванайсет марки…

Крос бе нападнат от нов пристъп на смях и скоро двамата се превиваха истерично.

— Дванайсет марки! — изхриптя задавен аптекарят.

Самият аз, неочаквано за себе си, се изкикотих развеселен, та макар да нямах и най-бегла представа за какво говорят. Нито пък знаех прието ли е в Англия да се присъединяваш към чуждото веселие, но честно казано, не ме бе грижа. Приятната топлина в аптеката, искреният добродушен смях на двамата мъже, уловили се за тезгяха, за да не се катурнат обезсилени на пода, възбудиха у мен желание да се посмея с тях — така да се каже, да отпразнувам първото си съприкосновение с приятно човешко общество, откакто бях слязъл от кораба в тази страна. И незабавно се ободрих, защото, както казва Гомесий, веселието лекува много недъзи на духа.

Само че тихият ми смях привлече вниманието им и господин Крос се опита да си придаде вид на важно достойнство, каквото изискваше неговото занятие. Събеседникът му също влезе в тон и двамата се обърнаха към мен. В продължение на няколко минути се възцари сурова тишина, но после по-младият ме посочи с пръст и двамата отново изгубиха контрол над себе си.

— Двайсет марки! — Викна младият, като направи жест към мен и удари с юмрук по тезгяха. — Най-малко двайсет!

Приех това като най-близкото до представяне, което май щях да получа, и с известна предпазливост отправих вежлив поклон към тях. Подозирах някоя обидна шега за моя сметка, защото е известно, че англичаните обичат да осмиват чужденците, самото съществуване на които им изглежда неописуемо забавно.

Моят поклон — като от равен към равни, — безупречно изпълнен в хармонично равновесие между изнесения напред ляв крак и изящно повдигната дясна ръка, отново ги хвърли в истеричен смях, а аз стоях там с безстрастието на стоик и чаках бурята да отмине. Когато накрая смехът им затихна, те избърсаха очи, изсекнаха се и се постараха да си придадат вид на цивилизовани хора.

— Трябва да ви помоля за извинение, господине — рече аптекарят Крос, който пръв си върна дар слово, а с него и любезността. — Само че моят приятел тук е решил да следва модата и да се разхожда със сламен покрив на главата. А аз се постарах да го уверя колко му отива.

Той отново се ухили до ушите, а другият мъж смъкна перуката си и я хвърли на земята.

— Най-после чист въздух! — възкликна благодарно и прекара пръсти през гъстата си дълга коса. — Боже мили, голяма жега беше под нея.

Най-сетне започвах да схващам каква е работата: модата на перуките се бе добрала до Оксфорд — няколко години след като се бяха утвърдили в повечето страни като необходим аксесоар към елегантното мъжко облекло. Аз самият носех перука след като я придобих като символ на встъпването ми в света на зрелите хора.

Разбирах, естествено, защо ги разсмива така, но усещането за превъзходство на светския човек при среща с провинциали взе връх. Самият аз, когато се сдобих с перука, не свикнах веднага с нея и единствено настояванията на приятелите ме заставиха да упорствам. Е, то се знае, турчин или индиец, озовал се на нашите брегове, наистина би могъл да се чуди как така мъж, получил от природата буйна коса, остригва голяма част от нея, та да може да носи чужда. Но модата не съществува заради комфорт и крайното неудобство на перуката води до заключението, че тя е много модна.

— Струва ми се — заговорих, — ще я носите с по-голяма лекота, ако подкъсите собствената си коса. Така натискът ще отслабне.

— Да си подкъся косата? Боже милостиви, така ли се правело?

— Опасявам се, че да. Красотата иска жертви.

Той сърдито подритна перуката.

— Ами ще си ходя грозен тогава — отсече, — защото няма да се покажа пред хора с това. След като накара Крос да изпадне в конвулсии, представете си как ще подейства на студентите в града. Късмет ще имам да си отърва кожата.

— Но навсякъде другаде перуките са върхът на модата — отбелязах. — Дори холандците ги носят. Всичко опира до точния момент според мен. След няколко месеца или най-много година ще ви обсипят с насмешки и камъни, ако не сте с перука.

— Ха! Каква нелепост! — махна с ръка той, но все пак вдигна перуката от пода и я постави на по-сигурно място върху щанда.

— Сигурен съм, че джентълменът не е влязъл да обсъжда модата — намеси се Крос. — Нищо чудно дори да желае да купи нещо. И такива случки имаме тук.

Поклоних се.

— Не. Дойдох да платя нещо. Разбрах, че преди малко сте отпуснали кредит на едно момиче.

— О, малката Блънди. Вие ли сте човекът, когото спомена?

Кимнах.

— Както изглежда, позволила си е известна волност с парите ми. Дойдох да уредя нейния… или по-скоро своя дълг.

Крос изръмжа.

— Да знаете, че няма да ви се плати. Не и с пари.

— Така изглежда. Но вече е късно за това. А и наместих счупения крак на майка й, интересно ми беше да проверя ще се справя ли. Учил съм го на теория в Лайден, но не се бях пробвал върху жив пациент.

— Лайден? — обади се младият мъж с внезапен интерес. — Познавате ли Силвиус?

— Много добре — отвърнах. — Учих анатомия при него и той ми даде препоръчително писмо до джентълмен на име Бойл.

— Ама защо не казахте веднага? — рече той, отиде до врата в дъното на магазина и я отвори. Видях зад нея коридор и стълби.

— Бойл? — провикна се. — Горе ли си?

— Напразно крещите — обади се Крос. — Аз ще ви отговоря. Няма го, отиде в кафенето.

— А! Е, нищо, ще го намерим там. Впрочем, как е името ви?

Представих се. Той ми се поклони в отговор и каза:

— Ричард Лоуър на вашите услуги. Лекар. Почти.

Отново се поклонихме един на друг, а после той ме шляпна по рамото.

— Ами да вървим! Бойл ще ви се зарадва. В последно време тук сме изолирани от всичко.

По пътя към кафенето на Тилярд, което беше съвсем наблизо, той ми обясни, че закваската на интелектуалния живот в града изгубила активност след връщането на краля.

— Но аз съм чувал, че Негово Величество бил голям поклонник на науките — казах.

— Такъв е, когато успее да отклони внимание от метресите си. Там е бедата. При Кромуел кретахме някак тук, а всички доходни длъжности попаднаха в ръцете на месари и търговци на риба. Сега, като се върна кралят, всички, чието положение им позволява да вкусят от щедростта му, се преместиха в Лондон, а ние останахме тук да лапаме мухи. Вероятно рано или късно аз самият ще се опитам да си създам име там.

— Затова ли ви хрумна за перуката?

Той направи гримаса.

— Може да се каже. В Лондон трябва да си дързък, та да бъдеш забелязан. Рен беше тук преди няколко седмици — той ми е приятел, чудесен човек, — издокаран като същински паун. Замислил е пътуване до Франция и щом се върне, сигурно ще трябва да заслоним очи, като го гледаме, та да не ни ослепи.

— А господин Бойл? — осведомих се с леко попарени надежди. — Той в Оксфорд ли е решил да остане?

— Да, засега поне. Но пък той е щастливец. Има толкова пари, че не му е нужно да се натиска за доходна длъжност като нас.

— О! — изрекох с огромно облекчение.

Лоуър ми хвърли поглед, сякаш му беше ясно какво си мисля.

— Баща му беше един от най-богатите хора в кралството и горещ привърженик на стария крал, благословена да е паметта му, както е редно да му пожелаваме. То се знае, богатството се постопи, но за Бойл остана достатъчно, че да го освободи от грижите на простосмъртните.

— А!

— Чудесен човек е за общуване, стига да ви влече философското познание, което е основният му интерес. Ако ли не, няма да ви удостои с внимание.

— Вложих много усилия в някои опити — посочих скромно. — Но се опасявам, че съм новак още. Онова, което не знам и не разбирам, много превишава известното и понятното ми.

Отговорът ми изглежда му достави голямо удоволствие.

— В такъв случай ще се озовете в подходяща компания — усмихна се той. — Като прибавите всички нас, невежеството ни ще се окаже почти пълно. Но все пак оставяме драскотина на повърхността. Пристигнахме — съобщи и влязохме в същото онова кафене.

Госпожа Тилярд се приближи и отново ми поиска пени, но Лоуър я отпрати с махване на ръка.

— Я стига глупости, мадам — засмя се. — Няма да искате пари от приятеля ми за вход в този бардак, я.

Лоуър гръмко се разпореди незабавно да ни сервират кафе и хукна по стълбите към същата зала, която бях избрал при първото си посещение. В този момент бях поразен от ужасна мисъл: ами ако Бойл се окажеше онзи неприятен човек, който бе отпратил момичето?

Само че седящият в ъгъла мъж, към когото се насочи Лоуър, нямаше ни най-малко сходство с него. Вероятно следва да прекъсна разказа си и да опиша почитаемия Робърт Бойл, човека, обсипван с похвали и почести като никой друг философ от векове насам. Първото, което забелязах, бе относителната му младост. Репутацията му бе създала у мен представа, че е най-малкото над петдесет. Но той вероятно беше само с няколко години по-възрастен от мен. Беше висок, слаб и очевидно с крехко здраве. Бледото му изпито лице с неочаквано чувствена уста и непринудената осанка веднага подсказваха благородно потекло. Не изглеждаше сърдечен, по-скоро надменен, сякаш напълно съзнаваше своето превъзходство и очакваше и околните да са наясно за него. Както по-късно научих, това беше само част от историята, защото неговото великодушие и щедрост не отстъпваха на гордостта му; високомерието му в равна степен бе балансирано от смирение, знатността му — от благочестивост, а суровостта му — от милосърдие.

И все пак той бе човек, към когото трябваше да пристъпиш предпазливо, защото Бойл, макар да толерираше някои твърде кошмарни създания, защото притежавали определен талант, не търпеше шарлатани и глупци. Приемам за върховна чест в живота си, че бях допуснат за известно време да общувам отблизо с него. Загубата на връзките ни бе един от най-болезнените удари, стоварвали се върху мен.

Въпреки своето богатство, репутация и произход той допускаше фамилиарност от страна на близкия си кръг, част от който очевидно бе и Лоуър.

— Господин Бойл — рече той, като се приближихме, — един италианец е дошъл да поднесе коленопреклонни почести пред олтара ви.

Бойл ни изгледа с повдигнати вежди, после си позволи мимолетна усмивка.

— Добър ден, Лоуър — изрече сухо.

Още тогава забелязах, а и в последствие се убедих, че Лоуър постоянно допуска гафове в общуването си с Бойл, като се смяташе за равен нему в сферата на науката, а от друга страна си личеше ниското му самочувствие заради по-долното му положение в обществото и по тази причина се люшкаше между фамилиарничене и почтителност, която, макар и да не бе угодничене, все пак издаваше неувереност и плахост.

— Нося ви поздрави от доктор Силвиус от Лайден, господине — заговорих. — Като разбра, че ще пътувам в Англия, предположи, че ще позволите да ви се представя.

Винаги съм бил на мнение, че препоръчителните писма представляват една от най-деликатните области на етикета. Естествено, те съществуват и ще продължат да съществуват. Как иначе непознат би могъл да бъде приет, ако не благодарение на представяне, произлизащо от почтен човек, който може да гарантира за него? Но в повечето случаи е достатъчно самото им съществуване, защото, ако изобщо ги четат, то това става след като запознанството вече се е състояло. Уповавах се на писмото на доктор Силвиус да ми осигури радушен прием, тъй като той бе също такова светило в медицината, каквото Бойл бе в химията. Все пак бях наясно обаче колко много се разминаваха в схващанията си, а и моята религия можеше да стане причина да бъда отхвърлен. Съвсем до неотдавна Англия се бе намирала в хватката на сектанти фанатици и знаех, че влиянието им съвсем не беше изчезнало — спътниците ми в пощенския дилижанс ме бяха уведомили не без злорадство за новите закони срещу нас, които парламентът бе принудил краля да подпише.

Но ето че Бойл не само взе писмото и започна да го чете, а и коментираше гласно съдържанието му, така че моето смущение нарастваше все повече. Видях, че посланието е доста дълго. Със Силвиус невинаги бяхме в пълно единодушие и започнах да се опасявам, че значителна част от писмото е неласкателна по мой адрес.

И докато Бойл четеше, създаваше се тъкмо такова впечатление.

— Хм — промърмори той. — Чуйте това, Лоуър. Силвиус пише, че вашият приятел тук е избухлив, щедър на възражения и склонен да поставя под съмнение признати авторитети. Че е дързък и умее да се инати като магаре, когато опира до интересите му.

Понечих да се защитя, но Лоуър ми направи знак да помълча.

— От семейство на почтен италиански търговец, а? — продължаваше Бойл. — Папист, предполагам.

Напълно се обезсърчих.

— Истински кръвожаден демон — четеше нататък Бойл, сякаш изобщо не забелязваше присъствието ми. — Постоянно се мотаел с цели ведра, пълни с кръв. Но пък със скалпела се справял добре и бил отличен художник. Хм…

Описанието на Силвиус ме оскърби. Да нарича опитите ми мотаене. Бях преизпълнен от пламенно негодувание. Та аз бях подходил към науките обмислено и действах, както ми се струваше, напълно логично. Не беше моя вината, че поръката на баща ми ме принуди да напусна Лайден, преди да съм довел изследванията си до някакви изводи.

И тъй като това има известно отношение към моята история, следва да обясня, че интересът ми към кръвта не беше случайна прищявка, а датираше от дълго време. Дори не помня кога бе възникнал у мен. Веднъж в Падуа ми се случи да присъствам на лекция за кръвта, изнасяна от скучен последовател на Гален, а още на следващия ден ми дадоха да прочета блестящия трактат на Харви за кръвообращението. Беше толкова ясен и прост, толкова очевидно излагаше истината, че чак дъхът ми спря. Оттогава никога не съм изпитвал нещо подобно. Ала дори за мен беше ясно, че въпросната истина е непълна. Гален е показал, че кръвта тръгва от сърцето, циркулира из цялото тяло и после се връща, откъдето е тръгнала. Само че не е установил защо се движи, а без отговор за причината науката няма особена стойност. При това не е извел от наблюденията си никаква терапевтична полза. Навярно наистина дръзновено, но с предълбока почтителност посветих много месеци в Падуа и почти всичкото си време в Лайден на изследването на този предмет и непременно щях да доведа докрай някои важни опити, ако синовният ми дълг не ме бе пратил в Англия.

— Отлично — заключи накрая Бойл, като акуратно сгъна писмото и го прибра в джоба си. — Добре дошли, господине. Пристигането ви би трябвало неимоверно да зарадва господин Лоуър, чиято неутолима страст към вътрешности май може да се сравни единствено с вашата.

Лоуър ми се ухили и ми протегна чаша кафе, което беше съвсем изстинало, докато Бойл четеше писмото. Явно бях подложен на изпитване и ме бяха признали за достоен. Облекчението буквално ми замая главата.

— Държа да кажа — продължи Бойл, като щедро сипа захар в кафето си, — че съм дваж по-доволен да ви приветствам заради вашето поведение.

— Моето какво? — заекнах.

— Предложението ви да помогнете на младата Блънди… нали я помните, Лоуър? Беше милосърдна и християнска постъпка — заяви Бойл, — та макар и неблагоразумна.

Думите му ме смаяха, тъй като бях убеден, че при предишното ми посещение никой не ми обърна и най-малко внимание. Съвършено бях изпуснал предвид как и най-беглият повей на нещо непривично събужда любопитство в подобни градчета.

— Но кое е това момиче, известно и на двама ви? — попитах. — Изглежда жалко създание, напълно извън вашия интерес. Или годините на републиканство изцяло са заличили съсловните различия?

Лоуър се разсмя.

— Не, за щастие. Радвам се да кажа, че при обичайни обстоятелства такива като младата Блънди нямат никакъв допир до нашия кръг. Има нелоша външност, но не бих искал да си помислят, че поддържам какъвто и да било контакт с нея. А ни е известна, тъй като се сдоби с твърде нелицеприятна слава: баща й Нед беше подстрекател и радикал, а за нея се говори, че уж притежава известни познания в природолечението. Така че Бойл я попита за сведения относно разни треви. Това му е любимият замисъл — да осигури на бедняците лекарства, съответстващи на положението им.

— Но защо „уж“?

— Мнозина потвърждават уменията й на лечителка. Затова Бойл възнамеряваше да й окаже честта да включи най-добрите й рецепти в своя труд. Само че тя му отказа и се престори, че не притежава никакви особени способности. Според мен очакваше парично възнаграждение, каквото Бойл не й предложи, тъй като става дума за безвъзмездна благотворителна помощ.

Е, във всеки случай това потвърждаваше думите на момичето, които аз приех за лъжа.

— Но защо да е неблагоразумно да си имаш работа с нея?

— Общуването с нея никому не прави чест — поясни Бойл. — Излязло й е име на развратница. Но аз всъщност имах предвид, че тя надали ще се окаже доходоносен клиент.

— В това вече се убедих — отвърнах и разказах как беше похарчила парите ми.

Бойл като че остана леко възмутен от случката.

— Не е най-добрият път към забогатяване — отбеляза сухо.

— А много ли са лекарите тук? — осведомих се. — Мога ли да се надявам, че ще намеря пациенти?

Лоуър направи гримаса и обясни, че в Оксфорд бездруго вече има твърде много лекари. По тази причина, след като завършел настоящия си проект и го изхвърлели от „Крайст Чърч“[1], щяло да му се наложи да се премести в Лондон.

— Тук има най-малко шестима лекари — каза той, — без да броим многото шарлатани, лечители и аптекари. И всичко това в град с десет хиляди жители. А ако не получите разрешително от университета да практикувате, ще се изложите на немалък риск. В Падуа ли се дипломирахте?

Обясних, че не, тъй като не съм имал намерение да практикувам, макар че баща ми не би сметнал за унизително да се сдобия с диплома. Единствено нуждата ме навеждаше сега на мисълта да печеля пари от медицина. Вероятно не подбрах правилните думи, защото макар Бойл да проумя затрудненото ми положение, Лоуър прие невинната ми забележка като презрение към занятието му.

— Надявам се, че такова падение няма да ви бележи с незаличимо клеймо — подхвърли твърде хладно той.

— Ни най-малко — побързах да загладя неволната си грешка. — Такава възможност е напълно желана от мен и би ми била от помощ в злощастните обстоятелства, в които се озовах. А след като ми се открива шанс да общувам с изискани джентълмени като вас и господин Бойл, чувствам се истински щастливец.

Думите ми го поуспокоиха и постепенно той си върна непринудената дружелюбност. Само за миг успях да надзърна под повърхността и да съзра натура, криеща под очарователна любезност нараними гордост и обидчивост. Ала симптомите изчезнаха също тъй бързо, както се бяха появили, и аз мислено се поздравих, задето наново бях спечелил благоразположението му.

С цел да постигна пълно оправдание изложих накратко сегашното си положение и директният въпрос на Бойл ме принуди да си призная, че скоро ще се окажа съвършено без никакви средства. Което и извикваше желанието ми да се заема с лечение на болни. Той се смръщи и попита защо поначало съм пристигнал в Англия.

Отвърнах, че го е изисквал синовният дълг, че ще се опитам да възстановя законните права на баща си. За което, предположих, щеше да ми е нужен адвокат.

— За който пък ще са ви нужни пари и следователно някакъв доход. Absque argento omma rara[2] — посочи Лоуър. — Хм… Господин Бойл, виждате ли някакъв изход?

— Като начало съм щастлив да ви предоставя работа в моята лаборатория — рече този добросърдечен джентълмен. — Почти се срамувам да ви предложа мястото, тъй като то е твърде по-ниско от подобаващото на човек с вашия произход. Лоуър вероятно ще ви помогне да си намерите жилище и сигурно ще ви вземе със себе си при следващата си обиколка из околностите. Какво ще кажете, Лоуър? Та нали все се оплаквате колко сте претоварен?

Лоуър кимна, макар и да не забелязах у него особен ентусиазъм.

— Ще бъда във възторг от помощта и приятната компания. Мисля да се отправя на обиколката след около седмица и ако господин Кола желае да се присъедини…

Бойл кимна, сякаш всичко беше решено вече.

— Превъзходно. А после ще можем да се заемем с вашите лондонски затруднения. Ще пиша на един познат адвокат, пък да видим какво ще препоръча той.

Благодарих му развълнувано за неговата добрина и великодушие. Той явно остана доволен, макар и да си даваше вид, че това е дреболия. Благодарността ми бе дълбока и искрена: само допреди малко бях изпаднал, самотен и нещастен — а ето че се сдобих с покровителството на един от най-знаменитите философи в Европа. Дори ми се мерна мисъл, че отчасти съм задължен на онази Сара Блънди, чиято поява тук сутринта и моята отзивчивост бяха накарали Бойл да погледне на мен по-благосклонно, отколкото вероятно би сторил при други обстоятелства.

[1] Един от най-престижните колежи в Оксфорд, основан през 1525 г. — Б.пр. ↑

[2] Без пари няма и нищо друго (лат.). — Б.пр. ↑

Четвърта глава

И ето как за съвсем кратко време получих достъп до избрано общество и възможност да дочакам идването на пари от по-изгодна позиция. Осем седмици бяха нужни на пощите за писмо в едната посока и още осем в обратната. Добавях още около седмица за изплащането на парите, плюс няколко месеца за уреждане на делата ми в Лондон — това би означавало да прекарам най-малко половин година в Англия, а дотогава времето щеше да се влоши. Щеше да ми се наложи да избирам дали да се върна у дома по суша, или да се реша на мъчително плаване по море през зимата. Другият вариант бе да изтърпя още една северна зима в очакване на пролетта.

Така или иначе, засега бях повече от удовлетворен от положението си, макар и не в онази негова част, която включваше госпожа Булстроуд, новата ми хазайка. Всички искрено вярваха, че тази достойна жена е отлична готвачка, и точно в четири часа аз седнах с големи надежди — и празен стомах, защото не бях ял както трябва цели два дни — на масата, като разчитах на прекрасен обяд.

Ако за един венецианец е трудно да привикне към английския климат, то да се приспособи към тамошната храна е напълно невъзможно. Ако се съдеше по количеството, бих казал, че Англия наистина е най-богатата страна на света. Дори много бедните поне веднъж месечно ядат месо, а англичаните се хвалят, че не им се налага да крият жилавост и неприятен вкус със сосове, както са принудени да правят французите. Просто печете и яжте, както е предназначено от Бог, казват те, твърдо убедени, че самото кулинарно изкуство е грях и самите ангели небесни имат на неделната си трапеза печено говеждо, което поливат с ейл.

За съжаление обикновено не се поднася друго. То се знае, пресните плодове често се оказват недостъпни поради климата, но англичаните не одобряват и сушените, тъй като се опасяват, че те предизвикват газове, лишаващи тялото от животворна топлина. По същата причина отсъстват и свежи зеленчуци. Вместо това нагъват хляб или по-често поглъщат зърното под формата на ейл и то в неимоверни количества. Дори най-изтънчените дами обръщат по четвъртинка или две силна бира по време на хранене, а бебетата привикват към нетрезвост още от люлка. Бедата за чужденец като мен е там, че бирата е твърде силна, а отказът се приема недостоен за мъж (че и за жена). Споменах всичко това, за да обясня защо след обяд от варено месо и три четвърти галон ейл чувствах немощ.

По тази причина може да се смята за голяма моя заслуга, че след подобна гощавка все пак посетих пациентката си. Не помня как съм успял да подредя нужното в чантата си и да се довлека до мизерната къщурка. За щастие момичето не беше там — нямах никакво желание да възобновявам познанството си с нея, но пък за майката отсъствието й си беше беда, тъй като имаше остра нужда от грижи. Хрумна ми, че това никак не се съчетаваше с дъщерната преданост, за която говореше старицата.

Беше поспала, всъщност още бе сънена, напоена от дъщеря си с някаква сътворена у дома отвара за успокоение, при все това явно твърде ефикасна. Но и така жената изпитваше немалки страдания: изпод превръзката ми беше пробила гной и се беше спекла над раната. От нея се разнасяше смрад, която силно ме разтревожи.

Снемането на бинтовете се оказа бавна и неприятна работа, но накрая я приключих и реших, че ще е разумно да оставя раната да подиша на въздух, тъй като бях запознат с теорията, че стегнат съгреваещ компрес по-скоро може да способства за загниването, вместо да го възпрепятства. Знам, че такъв възглед безспорно противоречи на възприетата лекарска практика и готовността да подложа раната на възможното въздействие на зловонни изпарения би могла да се сметне за твърде дръзка. Ще кажа само, че опитите, проведени в последствие с други пациенти, оправдават подобен способ. Дотолкова бях погълнат от задачата си, че не чух нито скърцането от отваряща се врата, нито тихите стъпки зад гърба си, та когато Сара Блънди заговори, подскочих стреснат.

— Как е тя?

Обърнах се. Гласът й звучеше кротко и тя се държеше по-пристойно от преди.

— Никак не е добре — отвърнах без заобикалки. — А ти не би ли могла да се грижиш по-добре за нея?

— Налага се да работя — каза тя. — Сега, когато майка ми нищо не припечелва, положението ни стана още по-тежко. Помолих няколко души да я нагледат, но явно никой не се е отбил.

Изсумтях нещо неразбрано, леко сконфузен, че не съм се досетил за тази проста причина.

— Ще оздравее ли?

— Рано е да се каже. Ще оставя раната да позасъхне, после отново ще я бинтовам. Боя се, че развива треска. Може и всичко да се размине, но това ме тревожи. Проверявай на половин час не се ли усилва треската и колкото и странно да звучи, завивай я добре.

Тя кимна, сякаш ме разбираше, макар че за такова нещо и дума не можеше да става.

— В случай на треска — взех да обяснявам снизходително — се действа или с подсилване, или с противопоставяне. Подсилването довежда болестта до предела й и я прогонва, като освобождава пациента от причината. Противопоставянето я възпрепятства и търси възстановяване на естествената хармония на тялото. Така че на високата температура може да се противостои, като се поставя лед на болния и той бива обтриван със студена вода, или пък обратното — бива добре завит. Избирам второто, тъй като тя е много отслабнала и по-силно лечение може да я убие, преди да подейства.

Тя се приведе и старателно зави отвсякъде майка си, а после с неочаквана нежност приглади косата й.

— На мен самата ми се искаше да направя точно това — каза тя.

— А сега имаш за него и моето одобрение.

— Да, наистина съм щастливка — промълви, погледна ме и улови подозрение в очите ми. — Простете, господине. През ум не ми е минавало да ви нагрубявам. Мама ми разказа колко умело и грижливо сте се отнесли с нея и двете сме ви дълбоко признателни. Искрено моля да ме извините за дръзките думи. Много се боях за нея и бях обидена, задето се отнесоха така с мен в кафенето.

Махнах с ръка, странно трогнат от виновния й тон.

— Нищо, нищо. Но кой беше човекът, с когото разговаря там?

— Едно време работех у тях — отговори тя, като все още не откъсваше поглед от майка си. — Винаги бях добросъвестна и старателна. Вярвам, че заслужавах по-добро отношение.

Тя ме погледна и се усмихна с такава кротост, че почувствах как сърцето ми се свива.

— Но както се вижда, приятелите ни отхвърлят, а ни спасяват непознати. Още веднъж ви благодаря, господине.

— Няма защо. Само не очаквай чудеса.

В един миг се озовахме на границата на друга, по-голяма близост — тази странна девойка и аз, — но мигът отмина също тъй внезапно, както бе настъпил. Тя се поколеба, преди да заговори… и вече беше късно. Сега и двамата се постарахме да възстановим подобаващи отношения и се изправихме.

— Ще се моля за чудо, макар да не го заслужавам — каза тя. — Ще дойдете ли пак?

— Утре, стига да успея. Ако се влоши, потърси ме при господин Бойл. А сега, относно плащането… — продължих забързано.

На идване бях решил, че след като така или иначе няма да получа пари, по-добре е да го приема спокойно. И дори да го превърна в заслуга. С други думи, възнамерявах да се откажа от хонорара. Това ме преизпълни с гордост, още повече на фона на собственото ми безпаричие. Ала съдбата ми се бе усмихнала и аз прецених, че ще е добре да поделя късмета си.

Уви, думите замряха на езика ми още преди да съм довършил фразата. Тя устреми към мен поглед, изпълнен с огнено презрение.

— А, да, плащането! Как можах да си помисля, че ще забравите за него? Трябва да го уредим незабавно, нали така?

— Естествено — казах, изумен от мигновеното й и пълно преобразяване, — аз мисля, че…

Но по-нататък не стигнах. Момичето ме поведе към мизерно и влажно помещение в дъното на къщата, където тя — или някое друго добиче, не можех да кажа — нощуваше. На пода имаше груб сламеник. Прозорец нямаше и вътре се усещаше дъх на кисело и спарено.

С рязко движение, от което бликаше неистово презрение, тя легна на дюшека и вдигна полата си.

— Е, хайде, лекарю — процеди насмешливо, — ела си вземи заплащането.

Видимо потръпнах, после се изчервих от гняв, когато най-сетне смисълът на ставащото стигна до замъгления ми от ейл ум. Още повече ме притесни мисълта, че новите ми приятели именно така биха могли да изтълкуват мотивите ми. И най-вече се ядосах как бе поругано великодушието ми.

— Отвращаваш ме — изрекох студено, когато си върнах дар словото. — Как смееш да се държиш по този начин? Няма да стоя тук да търпя оскърбления. От тази минута нататък се грижи за майка си както знаеш. Но бъди добра, не чакай да се върна в този дом и да се подлагам на гнусното ти присъствие. Лека вечер.

Обърнах се и напуснах помещението с широка крачка, дори успях някак — в последния миг — да не тръшна вратата.

Аз съм човек, повече от податлив на женския чар — мнозина биха казали дори, че прекалено — и в младостта си не възразявах да се предам на наслада, паднеше ли ми случай. Но тук работата беше съвсем друга. Лекувах майка й от добро сърце и ми беше непоносимо трудно да понеса подобно тълкуване на моите намерения. Дори да ми беше хрумнало за заплащане от подобен род, не биваше тя да го предлага така дръзко.

Кипящ от ярост, оставих зад гърба си противния й дом, вече напълно убеден, че и тя самата е тъй ужасна и прогнила като къщата си. По дяволите майка й, мислех си. Що за жена е, при положение, че е докарала на бял свят такова чудовище? Кльощава огризка, рекох си, забравил, че по-рано я бях намирал миловидна. Но дори и красива да беше, какво от това? Както ни учат, самият дявол може да се превърне в красавица, за да съблазнява мъжете.

Ала тихо гласче в главата ми нашепваше упрек. Значи ще убиеш майката, говореше ми то, за да отмъстиш на дъщерята? Прекрасно, лекарю! Дано се гордееш със себе си! Но какво ми оставаше да направя? Да се извиня? Добрият Сан Рока вероятно би бил способен на такава всеотдайност. Но той е бил светец.

* * *

Онези, които имат усещането, че в описваните дни познаването ми на английската реч е било достатъчно, но далеч не пълно, без съмнение си мислят, че прибягвам към измама, като излагам своите разговори. Признавам, английският ми не бе на нужното ниво да изрази съвременните сложни идеи, но и не възникваше необходимост. Естествено, с такива като младата Блънди ми се налагаше някак да се справям с английския, но пък техният маниер на изразяване беше толкова прост, че не ми създаваше трудности. С останалите беседите се водеха на латински, а понякога и на френски — англичаните от благородните съсловия са известни като добри лингвисти, много способни с чуждите езици и на други народи, да речем на германците, не би навредило да последват примера им.

Да вземем Лоуър, той свободно владееше латински и съвсем прилично говореше френски. Бойл в добавка бе усъвършенствал и гръцки, сносно разговаряше на италиански и поотбираше нещичко от немски. Боя се, латинският вече излиза от употреба в голям ущърб на нашата Република, защото в какво положение ще се окажат учените хора, когато се лишат от възможността да беседват с равните на тях и ще са принудени да се задоволяват с разговори само с невежите си сънародници?

Но тогава се чувствах спокоен, обкръжен, както смятах, от истински джентълмени, стоящи над предразсъдъците на простолюдието. Това, че изповядвах католическата вяра, само от време на време тласкаше Лоуър към някоя шега, тъй като при него страстта към острия език стигаше до язвителност, но дълбоко вярващият Бойл не можеше да бъде упрекнат дори в това: той също толкова уважаваше чуждата вяра, колкото бе ревностен в своята. Понякога ми се струва, че дори мохамеданин или индус биха били посрещнати радушно на масата му, стига да се отличаваха с благочестие и интерес към експерименти. Подобна търпимост бе голяма рядкост в Англия, където тесногръдието и подозрителността са най-сериозните пороци на нация, белязана с много недостатъци. За щастие моите познанства ме защитаваха на първо време, ако не броим по някоя обида, подхвърлена зад гърба ми, или камък, запратен по мен, когато в града започнаха да ме разпознават.

Редно е да кажа, че Лоуър беше първият човек от ранните ми детски години насам, когото смятах за свой приятел, и се боя, че недоразбрах англичаните в този конкретен аспект. Когато венецианец нарече някого приятел, прави го въз основа на зрял размисъл, защото това означава, че такъв човек става едва ли не член на семейството ви с право на вашата вярност и помощ. Умираме за приятелите си, сякаш са ни кръвни роднини, и ги скъпим като Данте: noi non potemo aver perfetta vita senza amici — за съвършенството на живота са нужни приятели. Древните съвсем основателно са прославяли такава дружба: Омир възхвалява връзката между Ахил и Патрокъл, а Плутарх — на Тезей с Пиритой. Сред евреите тя е рядкост — във всеки случай в Стария завет не открих приятели освен Давид и Йонатан, но и тук лоялността на Давид не стига дотам, че да му попречи да убие сина на Йонатан. В ранните си години като повечето деца от моето съсловие и аз имах другари в детските игри и забавления, но като възрастен с идването на семейни задължения се отдръпнах от тях, тъй като се превърнаха в бреме. Англичаните са много различни; те имат приятели на всички етапи от живота си и поддържат граница между приятелските връзки и кръвните. Когато приех Лоуър в сърцето си — дотогава не бях срещал никой, по-близък до мен по дух и интереси, — погрешно заключих, че ми отговаря с взаимност и е поел върху себе си същите задължения. Ала нещата стояха иначе. Англичаните не скъпят своите приятели.

Тогава обаче не подозирах тази печална истина и съсредоточих всичките си усилия да се отплатя на другарите си за тяхната доброта и в същото време да попълня знанията си, като помагах на Бойл в химическите му опити и водех във всякакви часове на деня дълги и плодотворни беседи с Лоуър и обкръжението му. При все сериозния маниер на Бойл, в лабораторията му цареше весел дух — но само когато не се провеждаха опити, защото той виждаше в тях осъществяване на Божия промисъл, изискващо благоговеене. Преди началото отстраняваха жените, сякаш от опасения, че ирационалната им природа би повлияла на резултатите, и участниците се съсредоточаваха с всичката си жар. Мое задължение беше да записвам протичането на експеримента, да помагам в разполагане на оборудването и да водя сметките, тъй като той пръскаше цяло състояние за науката си. Използваше — и често чупеше — специално изработени за него колби, епруветки, помпи, увеличителни стъкла и всичко това гълташе големи пари. А колко скъпи бяха химикалите, много от които бяха поръчвани от Лондон и дори от Амстердам! Надали биха се намерили мнозина, готови да харчат толкова и да получават тъй малко резултати, представляващи неотложна ценност.

Още тук съм длъжен да заявя, че принадлежа към онези, които ни най-малко не споделят господстващата гледна точка как готовността да правиш всичко сам опорочава чистотата на експерименталната философия. В края на краищата има отчетлива разлика между труда, изпълняван срещу парично възнаграждение, и онзи, отдаван за благото на човечеството. Иначе казано, Лоуър като философ беше напълно равен на мен, макар и да бе напуснал емпиричната област и да бе станал практикуващ лекар. Намирам за смехотворен маниера на онези професори по анатомия, които смятат, че е под достойнството им сами да вземат скалпел, и се ограничават само до обяснения, а разрязването извършва служител. На Силвиус никога не би му хрумнало да стои до катедрата и да излага правилата, докато други режат. Когато преподаваше, правеше го със скалпел в ръка, а рединготът му бе оплискан с кръв. Бойл също не се гнусеше сам да провежда опити и веднъж в мое присъствие собственоръчно препарира плъх. Когато завърши този опит, нито на йота не бе изгубил от достойнството си. Напротив, по мое мнение това добави към величието му, тъй като при Бойл се съчетаваха благосъстояние, смирение и любознателност и от това светът беше единствено обогатен.

— А сега — каза Бойл, когато се появи Лоуър и направихме прекъсване в заниманията си — настъпи време Кола да си отработи дребните монети, които му плащам.

Това ме разтревожи, опасявах се да не съм допуснал пропуски или пък Бойл да не е забелязал старанията ми. Оказа се, че просто искал да си платя вечерята с пеене, както се казва. Бях там не само за да се уча от него, а и аз да го уча — ето какво невероятно смирение притежаваше този човек.

— Вашата кръв, Кола — подсказа Лоуър, за да прогони тревогата ми. — Разкажете ни за кръвта. Какво проучвахте в нея? На какви опити се основават изводите ви? И какви са всъщност изводите ви?

— Опасявам се, че силно ще ви разочаровам — подхванах нерешително, като видях, че възнамеряват да настоят на своето. — Моите изследвания не можаха да напреднат достатъчно. Основният въпрос, който ме занимава, е защо съществува кръвта. Вече от трийсет години знаем, че тя циркулира в тялото, доказал го е вашият сънародник Харви. Знаем, че ако източим кръвта на животно, то скоро ще умре. Духът на виталност в кръвта е средство за комуникиране между ума и двигателната сила, благодарение на която се произвежда движение…

Тук Лоуър размаха пръст насреща ми.

— Аха, попаднали сте под влиянието на господин Хелмонт. Тук вече ще поспорим.

— Не сте съгласен с това ли?

— Не съм. Но за момента няма значение. Продължете, моля!

Прегрупирах аргументите си и промених подхода.

— Ние вярваме — започнах, — че кръвта пренася горещината от вълненията на сърцето към мозъка, като по този начин ни осигурява топлината, необходима, за да живеем, а излишъкът отива в белите дробове. Но така ли е в действителност? Доколкото ми е известно, не е проверено чрез опити. Вторият въпрос е много прост: защо дишаме? Предполагаме, че е заради балансирането на телесната топлина — да се вкарва хладен въздух, за да уравновеси горещината на кръвта. Но дали и това е вярно? Макар да се потвърждава от факта, че дишаме учестено при физически усилия, обратното не е истина. Поставих плъх в кофа с лед и запуших ноздрите му, но той все пак умря.

Бойл кимна, а на Лоуър като че му се искаше да зададе някой и друг въпрос, но като забеляза, че се съсредоточих, за да представя опитите си в най-добър вид, реши да не ме прекъсва.

— Порази ме също това, че кръвта мени своята консистенция. Обръщали ли сте внимание как, като мине през белите дробове, напълно променя оттенъка си?

— Признавам си, че не — отвърна Лоуър замислено. — Макар да знам, естествено, че в буркан цветът й става друг. Но причината ни е известна, нали? По-тежките меланхолични елементи в кръвта се утаяват и затова отгоре е по-светла, а надолу е по-тъмна.

— Не — отсякох твърдо. — Затворете буркана и цветът няма да се промени. И не намирам обяснение как подобно разделение би могло да протече в белите дробове. Само че когато кръвта излиза от белите дробове — във всеки случай при котките е така, — тя е много по-светла, отколкото при влизането си в тях. От което следва, че от нея като че се извлича тъмността.

— Би трябвало да разрежа котка и сам да проверя. Вашата жива ли беше?

— Да, за известно време. Възможно е в белите дробове от кръвта да се извличат някакви вредни елементи, просмукват се през тъканта като през сито, след което биват издишвани. По-светлата кръв е пречистената субстанция. Та нали е общоизвестно, че издишваният въздух често има неприятен мирис.

— А не сте ли мерили две чаши кръв, за да проверите дали теглото й не се изменя? — намеси се Бойл.

Леко се изчервих, защото не ми беше хрумнала тази мисъл.

— Съвършено очевидно е, че това трябва да бъде следващата крачка — продължи Бойл. — Естествено, може да се окаже загуба на време или пък да се открие нова насока за изследвания. Но това е второстепенен момент. Моля, продължете.

Ала след като бях допуснал този елементарен пропуск, изгубих желание да говоря по темата; отщя ми се да ги приобщя към по-фантастичните полети на фантазията си.

— Ако се съсредоточим върху две хипотези — казах, — възниква проблемът как да проверим коя е вярната: изхвърля ли кръвта нещо в белите дробове, или добавя нещо от там?

— Или пък и едното, и другото? — предположи Лоуър.

— Или пък и едното, и другото — съгласих се. — Вече съм обмислял как да организирам опита, но в Лайден нямах нито време, нито нужните приспособления, за да продължа с тези изследвания.

— А именно?

— Ами ето какво… — започнах малко притеснено. — Ако целта на дишането е да изхвърли излишната топлина и отровните странични продукти на ферментацията, тогава въздухът сам по себе си няма никакво значение. И ако поставим животно във вакуум…

— Схванах — прекъсна ме Бойл и погледна към Лоуър. — Искате да се възползвате от вакуумната ми помпа.

Всъщност идеята не ми беше хрумвала, преди да заговоря. Странно, при положение, че вакуумната помпа на Бойл беше толкова знаменита, почти не бях помислял за нея от пристигането си в Оксфорд, както не бях и сънувал, че може да имам възможност да се възползвам от нея. Тази машина беше толкова сложна, великолепна и скъпа, че беше известна на любознателните хора из цяла Европа. Сега, то се знае, подобни приспособления са много разпространени, но тогава в християнския свят навярно бяха само две, като машината на Бойл бе по-доброто устройство — дотолкова хитроумно, че на никого не се бе удало да го възпроизведе, нито пък резултатите, получени от него. Разбира се, използването й беше строго ограничено. Само на малцина бе позволено да я наблюдават в действие, какво ли оставаше да я използват при опити. Допуснах огромна дързост само като се докоснах до тази тема. Най-малко от всичко би ми се искало да получа отказ. Бях си поставил за задача да спечеля доверието му и да предизвикам сега недоволството му, би било пагубно.

Но ми се размина. Бойл се замисли, после кимна.

— И как бихте подходили?

— Подходящи са мишка, плъх, дори птица. Поставяте я под камбаната и изтегляте въздуха. Ако предназначението на дишането е избавяне от вредните пари, тогава вакуумът ще предостави повече пространство и съществуването на животното ще стане дори по-леко. Но ако за дишането е необходимо в кръвта да влиза въздух, то тогава вакуумът ще разболее животното.

Бойл обмисли думите ми и кимна.

— Да — рече. — Отлична идея. Можем да се заемем с това още сега, ако желаете. А и защо не? Да вървим. Машината си стои в готовност и нищо не ни пречи да го предприемем веднага.

Той тръгна към съседното помещение, видяло много от най-прекрасните му опити. Вакуумната помпа — едно от най-изкусните приспособления, които някога бях виждал, — беше върху масата. Онези, на които тя не е известна, получават препоръката ми да се запознаят с превъзходните гравюри в Opera Completa[1] на Бойл; тук просто ще кажа, че това е твърде сложен уред, изработен от бронз и кожа, с дръжка, прикрепена към голяма стъклена камбана, и набор от клапани, през които изтласкваният от два мяха въздух минава в едната посока, но не и в другата. С негова помощ Бойл бе демонстрирал вече немалко чудеса, включително опровержение на твърдението на Аристотел, че природата не търпи празно пространство. Както казваше с рядка за него шеговитост, възможно бе природата и да не обича празните пространства, но се примирява с тях, ако бъде принудена. Вакуумът — пространство, напълно освободено от каквото и да било съдържание — действително може да бъде създаден и притежава различни странни свойства. Докато внимателно разглеждах уреда, Бойл ми разказваше как звънящата камбанка под стъкления купол престава да звучи, когато около нея се създава вакуум; и колкото по-съвършен е вакуумът, толкова повече отслабва звукът. Твърдеше, че дори е намерил обяснение на този феномен, но не пожела да го сподели с мен. Сам съм щял да го видя в опита с животното, дори и той да не се получел.

Птицата бе гълъбица, която нежно гукаше, докато Бойл я вадеше от клетката й и я поставяше под стъкления свод. Когато всичко беше готово, той даде знак, помощникът приведе в движение меховете и въздухът засвистя през клапаните.

— Колко време се изисква? — попитах с жива любознателност.

— Няколко минути — отвърна Лоуър. — И съм убеден, че песента й затихва. Чувате ли?

Гледах с интерес пернатата твар, проявяваща много признаци на телесно страдание.

— Прав сте. Но причината вероятно е в това, че птицата не е склонна повече да произвежда звуци.

Не успях да се доизкажа, когато гълъбицата, допреди миг пърхаща оживено под купола, натъкваща се на невидима стена, която чувстваше, но не можеше да докосне, се повали по гръб и разтвори клюн. Очите й изхвръкнаха, а крачката й заподритваха немощно.

— Небеса! — възкликнах.

Лоуър сякаш не ме чу.

— Защо да не пуснем отново въздух, та да видим какво ще се случи?

Клапаните бяха обърнати и вакуумът се запълни със съскане. Птицата все още лежеше и се мяташе, но беше видно, че изпитва голямо облекчение. След малко се изправи, изтръска перушина и възобнови опитите си да полети.

— Ето го и края на една хипотеза — заключих.

Бойл кимна и даде знак на помощника да повтори опита. Тук дължа да отбележа необичайната доброта на този забележителен човек, който забраняваше да се използва едно и също животно в повече от една серия експерименти заради търпените от него мъки. След като бе изпълнило дълга си да обогати човешките знания, то или беше пускано на свобода, или в краен случай бе умъртвявано.

До този ден дори не ми беше идвало на ум, че друг експериментатор може да споделя възгледите ми по тази тема, и се зарадвах, че най-сетне съм открил човек, чиито чувства се оказаха сходни с моите. Опити трябва да се провеждат, няма съмнение, но понякога, докато наблюдавам лицата на колегите си, заети да режат опитни образци, забелязвам удоволствие по тях и подозирам, че агонията продължава по-дълго, отколкото е необходимо за получаване на данни. Веднъж в Падуа бе прекъсната вивисекция на куче, когато лаборантка, потресена от жалните вопли на разрязаното животно, го удуши пред пълна аудитория със студенти, огорчени и възмутени, задето демонстрацията на опита е прекъсната по този начин. Подозирах, че от всички присъстващи единствен аз съчувствах на жената и й бях благодарен; ала тутакси се засрамих от женската си слабост. Подозирам, че причина за нея бе възторгът, изпитван от мен в детството ми, когато ми четяха житието на свети Франциск, който обичал и почитал всички Божии творения.

Бойл обаче бе стигнал до тези изводи далеч по-методично (колко типично за него!) и то се знае, не под влияние на възпоминания от околностите на Асизи. С убеждението, че един джентълмен трябва да оказва християнско милосърдие към низшите съсловия, той приемаше, че хората — джентълмените на Божието творение — следва на свой ред да бъдат милосърдни към животните, над които им е дадена власт. И макар да използваше хора и животни по силата на законните си права, непоколебимо вярваше, че всякаква жестокост трябва да бъде избягвана. Ето как добрият католик и убеденият протестант се оказаха в пълно единомислие и сърдечната доброта на Бойл ме покори още повече.

В този ден използвахме само една птица. По пътя на щателни наблюдения установихме, че тя почти нищо не усещаше, когато беше изсмукан само половината въздух, но започваше да проявява признаци на немощ, щом бъдеха изкарани две трети, и падаше като мъртва, когато биваха извадени три четвърти от въздуха. Извод: за продължението на живота е необходимо присъствие на въздух, макар, както посочи Лоуър, това да не обясняваше каква е неговата роля. Самият аз съм на мнение, че както на огъня е нужен въздух, за да гори, така и ние се нуждаем от него, ала признавам, че изводите, опиращи се на аналогия, носят своите ограничения.

Тя беше мила птичка, тази гълъбица, която използвахме, за да изтръгнем от Природата нейните тайни, и аз изпитах обичайния прилив на печал, когато стигнахме до заключителната и необходима част от опита. Въпреки че бяхме предвидили резултата, изискванията на философията са неумолими и за избягване на възражения е нужно всичко да бъде нагледно показано. Моят глас за последен път успокои птичката, ръката ми отново я постави в камбаната, а после подадох сигнал на помощника да задейства меховете. Когато тя най-сетне падна мъртва и песента й секна навеки, помолих се на кроткия свети Франциск. Божията воля диктува понякога невинни да страдат и умират в името на по-висша цел.

[1] Събрани трудове (лат.). — Б.пр. ↑

Пета глава

Когато завършихме опита, Лоуър се осведоми дали не искам да вечерям с негови приятели, познанството с които по негово мнение можело да се окаже полезно за мен. Беше много любезно от негова страна и ми се струва, че близостта на Бойл в съчетание с опита го доведе в добро разположение на духа. Подозирах обаче, че в характера му има и друга, тъмна страна, постоянно воюваща с вроденото му благородство. За кратък миг, докато излагах пред Бойл мислите си, усетих в маниера на Лоуър някаква тревога, макар че тя така си и остана скрита. Забелязах още, че той не предлагаше свои теории и не споделяше мисли. Пазеше ги за себе си.

Не си го сложих на сърце. Бойл бе най-видният сред малцината господа с положение, числящи се сред познатите на Лоуър, които биха могли да му помогнат да устрои живота си, и естествено, той се опасяваше да не би те да предоставят покровителството си на друг. Аз обаче бях спокоен в своята увереност, че не представлявам никаква заплаха за него, и стигнах до извода, че едва ли ще си навлека враждата му. Може би трябваше да се отнеса по-внимателно към тревогите му, тъй като те бяха породени от неговия характер, а не от обстоятелствата.

Положението ми позволяваше да се държа непринудено сред хора от най-различни съсловия; възхищавах се на господин Бойл, бях му задължен, но във всичко останало се имах за равен на него. Лоуър не беше способен да се чувства така и макар всички ние да сме граждани на Републиката на познанието, в присъствие на именити личности той често беше нащрек и се смяташе за човек с по-долен произход, който — макар и съвсем почтен, не му бе дал нито богатство, нито полезни връзки. Освен това беше лишен от талант за придворен и в по-късни години така и не зае видно положение в Кралското дружество, докато хора с къде по-малки заслуги си присвоиха всички важни постове там. Това нямаше как да не уязви човек с неговото честолюбие и гордост, но в по-голямата си част душевните му борби бяха скрити от очите на странични наблюдатели и аз съм наясно, че докато бях в Оксфорд, той ми помагаше дотолкова, доколкото му позволяваше природата му. Беше човек, който лесно бива проникнат от симпатия, но после попада във власт на страха, че с дружбата му ще злоупотребят и ще извлекат от нея изгода хора, не тъй доверчиви като него. Обстоятелството, че в Англия е неимоверно трудно да се сдобиеш с добре платен пост, само засилваше тази негова черта. Мога да го кажа сега, когато изминалите години смекчиха обидата ми и ме научиха на по-проникновено разбиране. По онова време далеч не бях толкова проницателен.

Ала тъкмо неговата доброжелателност и въодушевление станаха причина в онзи ден да вървя с него по Главната улица по посока на замъка.

— Не исках да споменавам за това пред Бойл — рече той доверително, когато ускорихме крачка в хладноватия въздух на приближаващата вечер, — но имам надежда скоро да получа труп. Бойл не одобрява това.

Думите му ме удивиха. Макар някои стари лекари да се противопоставят решително на аутопсията, все още свързана с големи неприятности от страна на църковните служители, в Италия тя е призната като неотменна част от занятията по медицина. Нима човек като Бойл би могъл да има възражения?

— Не, не, той не възразява срещу анатомизирането, но му се струва, че в увлечението си започвам да губя достойнство. Възможно е да е прав, но няма друг начин да го получа, освен ако не си издействам разрешение отрано.

— За какво говорите? Разрешение? Откъде този човек би изнамерил труп?

— Той е въпросният труп.

— Как можете да издействате разрешение от труп?

— О, той е жив още — отвърна безгрижно Лоуър. — Засега поне.

— Болен ли е?

— Боже мой, не. Пращи от здраве. Но скоро ще го обесят. След като бъде признат за виновен. Нападнал джентълмен и го ранил тежко. Проста работа: заловили го с нож в ръка. Ще дойдете ли да гледате обесването? Признавам си, аз ще ида. Уви, не много често бесят студенти. Почти всички те стават свещеници и получават приходи пожизнено. Тук някъде се крие каламбур, ако фразата се построи правилно.

Започнах да схващам гледната точка на Бойл, но когато Лоуър мислеше за своите изследвания, ни най-малко не забелязваше неодобрението. Сега се зае да обяснява колко трудно е в тези дни да се получи свеж труп. Каквото и да се говорело, гражданската война си имала своята добра страна. А пък когато в Оксфорд била разквартирувана армията на краля, труповете вървели по два за пенс. Никога друг път анатомите не били разполагали с такова изобилие на материал. Удържах се и не му заявих, че е твърде млад, та да помни тези времена.

— Бедата е, че най-често хората умират от това, че са страдали от една или друга болест.

— Само ако не ги е лекувал подходящият лекар — отбелязах, решил да му съпернича по остроумие.

— Да, да. Но това създава твърде голямо неудобство. Получаваме възможност да видим как изглежда истински здрав човек само ако го умъртвят с относително чист способ. Най-добрата доставка на такива иде от бесилката. Но тъй или иначе, това е поредният монопол на университета.

— Моля? — изрекох недоумяващо.

— Такъв е законът — взе да обяснява той. — Университетът има право да придобие трупа на всеки обесен на около двайсет мили окловръст. Уви, съдиите днес са много меки към престъпниците. Твърде много интересни образци се отървават с наказание бой с пръчки и за година обесените са не повече от дузина. При това се боя, че получените трупове невинаги се използват по най-добрия начин. Нашият професор-региус[1] и за дърводелец не става. Последния път… не, няма да влизам в тази тема — отсече той и потръпна.

Приближихме замъка — огромна и мрачна сграда. Нямаше вид, че може да опази града от нападение или да даде подслон на гражданите. Никой от жителите нямаше спомен някога да е служил за тези цели; а сега в него се помещаваше затворът на графството, където държаха очакващите съд и в последствие — екзекуция. Беше мръсно и гадно място и аз с отвращение отклоних поглед встрани, докато Лоуър чукаше на вратата на малка постройка край рекичката в сянката на кулата.

Да срещнем трупа, се оказа изумително лесна работа. Лоуър просто даде на тъмничаря едно пени и кривокракият старей — войник, сражавал се за краля и удостоен с тази служба за заслугите си — ни поведе навътре с подрънкващи на колана му ключове. Ако отвън замъкът изглеждаше мрачен, то отвътре беше още по-угнетяващ, макар и не за привилегированите му обитатели. Бедняците, то се знае, бяха натикани в най-лошите тъмници и ядяха храна, която ставаше само колкото да удържи душата в тялото. Ала, както посочи Лоуър, някои души скоро щяха да бъдат насилствено отделени от телата, та какъв беше смисълът да ги глезят?

Имаше обаче друга категория затворници, които можеха да си позволят да живеят в по-добро помещение, да си поръчват храна от таверната и при нужда да дават дрехите си за пране. Позволено им бе дори да приемат посетители, стига те — като мен и Лоуър — да се съгласяха да си платят за това право.

— Ето, стигнахме, добри ми господа — съобщи тъмничарят и отвори тежка врата, зад която се намираше, както разбрах, помещение за неособено важни персони.

Човекът, когото Лоуър се надяваше да разреже на парчета, седеше на тесен нар. Когато влязохме, той мрачно вдигна глава, но после присви очи с любопитство и щом приятелят ми пристъпи в ивицата светлина, падаща от отворен прозорец с решетки на него, затворникът като че го позна.

— Доктор Лоуър, нали така? — изрече с мелодичен глас.

По-късно Лоуър ми разправи, че човекът произхождал от добро, но обедняло семейство и грехопадението му се явявало неочаквано, но произходът му не бил дотолкова висок, та да го избави от бесилката. И определеният ден приближаваше. Англичаните не проточват срока между присъдата и изпълнението й, така че осъденият в понеделник често бива обесен още на следващия ден, ако не му се усмихне късметът. Джак Престкот можеше да се смята за щастливец, бидейки арестуван няколко седмици преди пристигането на съдията, който правеше обиколка на околността и който трябваше да слуша делото му; по този начин бе получил време да очисти душата си. Лоуър ми обясни, че и дума не можело да става за оправдаване или помилване.

— Господин Престкот — бодро заговори Лоуър, — надявам се, че ви заварвам в добро здраве?

Престкот кимна и отвърна, че е здрав, доколкото може да се очаква.

— Ще карам без заобикалки — заяви Лоуър. — Дойдох да ви помоля за нещо.

Престкот като че се учуди, че към човек в неговото положение може да бъде отправена молба, но отново кимна и подкани Лоуър да каже за какво става дума. Остави настрана книгата, която четеше, и се приготви да слуша.

— Вие сте млад човек, придобил немалко знания, и чух, че вашият наставник се отзовава твърде ласкателно за вас — заговори Лоуър. — Освен това сте извършили гнусно престъпление.

— Ако сте открили начин да ме спасите от примката, бих се съгласил с вас — отвърна невъзмутимо Престкот. — Но се боя, че друго ви води тук. Продължавайте, моля, докторе, аз ви прекъснах.

— Ще ми се да вярвам, че сте размишлявали за греховното си поведение и сте признали справедливостта на разплатата, очакваща ви в назначения ден — изрече Лоуър, малко високопарно по мое мнение. Вероятно опитите му да намери верния тон бяха породили тази дисхармония.

— О, да — отговори младежът с подобаваща сериозност. — Всеки ден се моля на Всемогъщия Бог за прошка, без да забравям, че не заслужавам такава милост.

— Чудесно! — възкликна Лоуър. — Значи може да се заинтересувате, ако ви посоча как бихте могли да окажете неоценима помощ на целия човешки род и да извършите благородно дело, за да изкупите деянието си, с което името ви ще остане навеки свързано? Хм…?

Младежът кимна предпазливо и се осведоми по какъв начин би могъл да съдейства.

Лоуър му обясни как се разпорежда законът с телата на престъпниците.

— Тъкмо вие сигурно сте наясно — продължи той, без да забелязва, че Престкот леко пребледня, — че професор-региус и помощниците му са неумели касапи. Ще кълцат и дробят, докато ви превърнат в обезобразено парче месо и никой не би се обогатил и с капка знание от това. Ще ви превърнат в посмешище, което да идва да зяпа всеки пъпчив студент, проявил любопитство. А и такива дори няма да са много. Докато аз и моят приятел тук, синьор Да Кола от Венеция, провеждаме възможно най-изтънчени проучвания. Когато завършим работата си, ще знаем неизмеримо повече за функциите на човешкото тяло. И няма да има никакви излишества, уверявам ви — добави той, като размаха пръст във въздуха в подкрепа на думите си. — Виждате ли, бедата при професора е там, че като направи прекъсване, за да обядва, вече всичко е забравил. Той много пие, за ваше сведение — прибави Лоуър с поверителен тон. — И това, което остане, се изхвърля или го изяждат плъховете в мазето. А аз, от своя страна, ще ви спиртосам…

— Моля? — със слаб глас промълви Престкот.

— Ще ви спиртосам — въодушевено повтори Лоуър. — Това е най-новият метод. Ако ви разчленим и ви поставим в бидон със спиртен разтвор, ще се запазите за много по-дълго време. Спиртът далеч превъзхожда брендито. И когато имаме време да се заемем с анатомизиране, просто ще ви извадим и ще се заемем за работа. Забележително, нали? Нищичко няма да се пропилее, уверявам ви. Нужно ми е само писмо от вас с изявление за последната ви воля, та да получим позволение да ви анатомизираме, след като понесете справедливата си участ.

Убеден, че нито един разумен човек не би отказал да изпълни молбата му, Лоуър се облегна на стената и се усмихна в предвкусване на съгласието.

— Не — отсече Престкот.

— Не ви разбрах.

— Казах не. Не и не.

— Но нали ви обясних, така или иначе ще ви разрежат. Нима не искате това да се случи по всички правила?

— Въобще не искам това да се случи, благодаря. Нещо повече, убеден съм, че няма да се случи.

— Надявате се на помилване, значи? — с интерес се осведоми Лоуър. — Надали. Опасявам се, че ще ви обесят, господине. В края на краищата вие за малко не убихте важна персона. Кажете, защо го нападнахте?

— Нека побързам да ви припомня, че още не са ме признали за виновен в никакво престъпление, още по-малко съм осъден и съм убеден, че скоро ще ми върнат свободата. Ако греша, то тогава ще има време да обмисля вашето предложение, но и в такъв случай се съмнявам, че ще мога да ви услужа. Майка ми без съмнение ще е против.

Тук Лоуър би могъл да възобнови настояванията си, но изглежда пламът му беше поохладен. Явно подозираше, че майката на младежа ще приеме разчленяването и спиртосването му като позорящи името му деяния. Той със съжаление кимна, изправи се и благодари на момъка, че го е изслушал.

Престкот го увери, че извинения не са нужни, а на въпроса не му ли е потребно нещо, което би облекчило престоя му в тъмницата, помоли да предадем на доктор Гроув, един от наставниците му, молба да го посети. Обясни ни, че имал нужда от духовна утеха. Един галон вино също би бил приет с признателност. Лоуър обеща, а аз предложих да доставя виното, дотолкова ми дожаля за клетника. Това и сторих, когато приятелят ми се отправи към нов пациент.

— Е, струваше си да се опита — рече той разочаровано, когато се срещнахме по-късно и забелязах как това, че удари на камък в очакванията си за труп, бе потушило веселото му настроение отпреди.

— Но какво имаше предвид той, като каза, че семейството му е понесло достатъчно позор?

Лоуър се беше замислил, угрижен от неуспеха си и не обърна внимание на въпроса ми.

— Какво-какво? — обади се внезапно, излязъл от унеса си и аз повторих въпроса.

— А! Нищо освен истината. Баща му беше предател и избяга от страната, преди да бъде заловен. Него също биха го обесили, ако се бе предоставила възможност.

— Ама че семейство!

— Именно. Уви, явно синът е наследил от баща си не само външността. По дяволите, Кола, нужен ми е мозък. Няколко мозъка. А на всяка крачка ми поставят пръти в колелата.

После, след дълго мълчание, той попита каква е вероятността майката на Сара Блънди да оздравее.

Аз достатъчно наивно си въобразих, че той иска да узнае подробности за състоянието й и за лечението, избрано от мен, затова се залових да описвам характера на раната, как наместих костта, почистих мястото и какво мазило приложих.

— Чиста загуба на време — подхвърли надменно той. — Живачна тинктура, ето какво ви е било нужно.

— Така ли мислите? Възможно е. Но прецених, че в дадения случай, предвид разположението на Венера, ще е подходящо по-ортодоксално лечение…

— Не бъдете глупак! — разпалено викна той. — Разположението на Венера! Що за нелепи суеверия? Боже мой, да не сме някакви египтяни, че да обръщаме внимание на такива глупости?

— Но Гален…

— Плюя на Гален. И на Парацелз. И на всеки чуждоземен маг, дето се слюнчи и дрънка врели-некипели. Те са жалки шарлатани. Както и вие, господине, щом вярвате на такива щуротии. Въобще не бива да ви допускат до болни.

— Но, Лоуър…

— „По-ортодоксално лечение“! — процеди той с жестока насмешка, като имитираше акцента ми. — Сигурно някой католически поп ви е надрънкал това, а вие изпълнявате всичко, което са ви казали? А? Медицината е твърде важна област, та с нея да се забавлява богаташче като вас, дето е неспособно да излекува простуда, камо ли счупен крак. Уплътнявайте си времето, като си броите парите и акрите земя, а сериозните дела оставете на хора, които ги вземат присърце.

Бях зашеметен от това тъй неочаквано и свирепо избухване, затова не намерих отговор, а казах само, че съм се постарал колкото съм могъл и никой по-добър от мен не предложи услугите си.

— Махайте се от очите ми! — викна той с неистово презрение. — Не желая да ви виждам повече! Нямам време за невежи докторчета и шарлатани!

Рязко се извърна на пети и се отдалечи от мен, като ме остави да стърча насред улицата, изгарящ от гняв и смущение. После до съзнанието ми стигна, че съм послужил като евтино забавление за обкръжилата ме тълпа от дребни търговци.

[1] Професор, оглавяващ катедра, учредена в Оксфорд или Кеймбридж от някой крал. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Силно разстроен, върнах се в стаята си, за да обмисля как да постъпя по-нататък и да се опитам да разбера по кой начин можах да си навлека всички тези оскърбителни обвинения. Та нали съм от хората, готови веднага да признаят, че вината е у тях, а непознаването ми на английските нрави и обичаи още повече засилваше объркването ми. И все пак бях убеден, че жлъчният изблик на Лоуър беше прекален. Но така или иначе настроенията, господстващи тогава в тази страна, предразполагаха към крайности в мненията.

Седях пред малката камина в студената си стая, отново обзет от отчаяние и чувство на непреодолима самота, от което съвсем до неотдавна вярвах, че съм се избавил. Нима беше писано новите ми познанства тъй скоро да бъдат прекъснати? В Италия безспорно никоя дружба не би издържала на подобно поведение и при обичайни обстоятелства вече бихме се готвили за дуел. Не се канех да предприемам нищо подобно, ала се запитах струваше ли си да оставам в Оксфорд, тъй като отношението на Бойл към мен също можеше да претърпи промяна и аз отново щях да остана без никакви приятели. Но къде можех да замина? Да се връщам в Лондон, нямаше смисъл, да стоя тук — още по-малко. Продължавах да се лутам в колебания, когато по стълбите прозвучаха стъпки и силно чукане по вратата ме извади от унилите ми мисли.

Беше Лоуър. Влезе с решителна крачка, с тържествено и сериозно изражение и постави на масата две бутилки. Наблюдавах го студено и с подозрение, като не изключвах да се изсипе нов дъжд от упреци и го изчаках да заговори пръв.

Ала той претенциозно се отпусна на колене и умоляващо събра длани.

— Господине — заяви с приповдигнатост, повече от театрална, — как мога да измоля прошката ви? Държах се като презрян търговец, дори по-зле. Държах се негостоприемно, злобно, несправедливо и по плебейски грубо. Поднасям ви най-смирените си извинения, стоя на колене, както виждате, и моля за извинение, каквото не заслужавам.

Бях не по-малко стъписан от това му поведение, отколкото от предишното, и не знаех как да реагирам на разкаянието му, което бе също толкова несдържано, както и яростта му преди час.

— Не ви е по силите да ми простите — продължи той с дълбока въздишка, тъй като аз мълчах. — Не мога да ви упрекна за това. И тъй, не ми остава избор. Длъжен съм да се самоубия. Моля ви, предайте на семейството ми, че искам надписът на надгробната ми плоча да гласи „Ричард Лоуър, лекар и негодник“.

Тук вече се разсмях, дотолкова нелепо бе държанието му, и като видя, че се предадох, той ми се ухили в отговор.

— Не, наистина, безмерно съжалявам — каза вече почти с обичайния си тон. — Не знам защо, но понякога ме обзема такъв гняв, че не мога да се овладея. А разочарованието ми по повод трупа беше толкова мъчително… Ако можехте да си представите мъките ми! Приемате ли извиненията ми? Ще пиете ли от същата бутилка като мен? Няма нито да спя, нито да се бръсна, докато не ги приемете, а не ви трябва да сте отговорен за това, че ще мета пода с брадата си.

Поклатих глава.

— Лоуър, не ви разбирам — заявих откровено. — Както и никого от съотечествениците ви. Затова ще приема, че такива са нравите на нацията ви и че вината е у мен, задето не съм го разбрал. И ще пия с вас.

— Слава на небесата! — възкликна той. — Вече си мислех, че поради глупостта си съм се лишил от приятел. Вие сте самата доброта, щом ми позволявате да запазя дружбата ни.

— Но моля ви, обяснете ми с какво ви разсърдих така.

Той махна с ръка.

— С нищо. Изтълкувах ви неправилно… Бях разстроен, задето изпуснах Престкот. Неотдавна водих бурна разправия по повод астрологични предсказания. Лекарската колегия свято вярва в тях и един човек заплаши, че ще ми попречи да практикувам в Лондон, задето публично изказвам презрение към астрологията и отстоявам новото лечение с минерали. Все същата битка между новите знания и мъртвешката хватка на старите. Това стълкновение ми е още прясно в паметта. И просто не го понесох, като чух, че вие, тъкмо вие, заставате на тяхна страна. А аз ви ценя тъй високо. Знам, непростимо е.

Той притежаваше такъв талант да превръща оскърблението в похвала, че напълно ме обезоръжи. Ние, венецианците, се славим с изисканост както по отношение на учтивостта, така и на оскърбленията си, но границите са определени съвсем точно и дори най-завоалираните думи не могат да бъдат изтълкувани превратно. Лоуър и въобще англичаните като цяло притежават почти варварска непредсказуемост; гениалността им не подлежи на обуздаване, също както и маниерите им и те могат да бъдат едновременно смятани за велики и нищожни. Съмнявам се, че чужденците някога ще ги разберат истински и ще им се доверят искрено. Но извинението си е извинение, а рядко ми го бяха искали така цветисто. Стиснах ръката му, разменихме си тържествени поклони и пихме за здравето един на друг, с което приключихме спора по всички правила.

— Защо толкова настойчиво и спешно държите да получите Престкот?

— Мозъците, Кола, моите мозъци! — простена той. — Разрязах и нарисувах толкова, до колкото успях да се добера, и скоро бих могъл да завърша изследването си. Отдадох му години и то ще ми донесе слава, когато бъде готово. Гръбначният мозък по-специално. Напълно очарован съм от него. Но няма как да приключа, ако не получа още образци. А без да съм приключил, не мога да публикувам труда си. Известно ми е, че един французин се занимава кажи-речи със същото. Няма да го понеса, ако ме изпревари някакъв си подъл папист… — Той млъкна, притеснен, че отново е изтървал нещо нередно. — Моля ви за извинение. Но от това зависи толкова много и сърцето ми буквално се къса, когато се натъквам на подобни глупави спънки.

Той отвори втората бутилка, пи от гърлото и ми я протегна.

— Та ето я причината за моята неучтивост. И длъжен съм да призная, съчетана е с твърде неустойчив темперамент. По природа съм холерик.

— И това го казва човек, който отхвърля старата медицина!

Той се усмихна.

— Справедлива забележка. Но аз се изразих метафорично.

— Наистина ли така гледате на влиянието на звездите? Смятате, че това е глупост?

Той вдигна рамене.

— Ах, не знам. Честна дума, не знам. Телата ни са микрокосмос на цялото творение. Можем ли да определим движението на едните, като изучаваме другите? Напълно вероятно да. Дори го намирам логично, но засега никой още не ми е предложил надежден научен метод как да се прави. Всичкото това зяпане на звездите, с което се занимават астрономите, ми изглежда празна работа, а те високопарно го превръщат в панацея. И с тези свои телескопи откриват нови и нови. О, много интересно! Но изпадат в такъв възторг, че напълно забравят причината за своите търсения. Впрочем, по-добре да оставя тази тема, преди да изляза вън от себе си за втори път този ден. Не може ли да започнем отначало?

— В какъв смисъл?

— Разкажете ми за своята пациентка, онази много странна вдовица Ана Блънди. Ще слушам с върховно внимание и каквито и забележки да направя, в тях няма да има неодобрение.

Все още се опасявах доколко мога да му се доверя и затова протаках, но Лоуър въздъхна и се зае с приготовления отново да падне на колене пред мен.

— Е, добре, добре — казах, като вдигнах ръце нагоре и се помъчих да сдържа смеха си. — Предавам се.

— Слава на небесата! — зарадва се той. — Не се съмнявам, че на стари години ще ме повали ревматизъм. А сега, ако не греша, казахте, че раната не заздравява?

— Да, и много бързо загнива.

— Пробвахте ли да не я бинтовате, а да я оставите да диша?

— Да, и това нищо не промени.

— Треска?

— Колкото и да е странно, няма, но то се знае, неизбежна е.

— Хранене?

— Не, освен ако дъщеря й не е съумяла да й даде малко овесена каша.

— Урина?

— Рядка, с мирис на лимон и стипчива на вкус.

— Хм… Лошо. Прав сте, не е добре.

— Тя ще умре. А аз искам да я спася. По-скоро исках. Намирам дъщеря й непоносима.

Лоуър пусна последните ми думи покрай ушите си.

— Някакви признаци на гангрена?

Отвърнах, че не, но че и тя е неизбежна в скоро време.

— Според вас тя би ли се съгласила срещу аванс да…

— Не — отсякох категорично.

— Ами дъщерята? Ако й предложа цяла лира за останките?

— Ако не се лъжа, вие познавате момичето.

Лоуър издиша шумно и неохотно кимна.

— Ето какво, Кола, ако умра утре, давам ви разрешение да ме анатомизирате. Не мога да разбера защо се вдига такъв шум около това. Нали после бездруго ще бъдат погребани? Какво значение има колко разрязани ще бъдат, ако са умрели с религиозна благословия? Или някой се съмнява, че добрият Бог не е способен да ги събере в едно за Второто пришествие?

Отвърнах му, че във Венеция положението е същото: кой знае защо на хората не им се нрави идеята да бъдат разрязани на парчета било то приживе, или след смъртта.

— Какво възнамерявате да правите със старицата? — попита той. — Ще я чакате да умре ли?

И тогава ме осени мисъл, която реших да споделя с него. Дотолкова доверчива душа съм, че и за миг не се поколебах.

— Я ми подайте бутилката — казах — и ще ви разкрия какво бих направил, ако бих имал такава възможност.

Той незабавно ми връчи бутилката, а аз за кратко обмислих крачката, която се канех да направя. Не бях напълно на себе си. Първо бях втрещен от жестоките му обвинения, после дойде огромното облекчение при неговото извинение и тези две противоположни чувства бяха толкова силни, че изгубих способността да мисля трезво. Не, никога не бих му се доверил, ако неговата надеждност и приятелство изглеждаха непоколебими; но след като бяха подложени на съмнение, желанието да му угодя и да докажа своята искреност взе връх над всичко останало.

— Моля да ми простите за тромавото изложение — казах, когато той се настани по-удобно на паянтовото ми легло. — Идеята ми хрумна, когато наблюдавахме гълъба в камбаната на помпата. Виждате ли, тя е свързана с кръвта. Ами ако по волята на случая кръвта се оказва недостатъчно, за да доставя хранителни вещества? Ами ако загубата на кръв означава, че тя не стига, за да избави сърцето от излишъка на топлина? Не може ли в това да се крие причината за прекомерна топлина в цялото тяло? Вече много години се замислям над въпроса не старее ли и кръвта заедно с тялото. Подобно на канал със застояла вода, в който всичко живо започва да умира, защото изходите са задръстени с мръсотия.

— Няма съмнение, че ако губиш кръв, умираш.

— Но защо? Не от изтощение, нито пък от излишък на топлина. Смъртта идва с източването или блокирането на жизнения дух, присъстващ в кръвта. Убеден съм, че самата кръв служи само като носител на този дух. И остаряването е причинявано от упадъка му. Във всеки случай такава е моята теория и в нея хармонично са обединени общоприети истини, които вие презирате, както и знания, придобити чрез опит, които вие приветствате.

— И тук съединяваме вашето теоретично предисловие с практическите нужди на провежданото от вас лечение, нали така? Кажете, какво възнамерявате да предприемете?

— Ако не украсяваме излишно нещата, всичко е много просто. Когато сме гладни, ядем. Когато ни е студено, приближаваме се до източник на топлина. Когато жизнените ни сокове са неуравновесени, добавяме или отнемаме нужното количество, та да възстановим баланса.

— Стига да вярваш в тези глупости.

— Да, стига да вярваш — отвърнах. — Ако ли не, а вярваш в теорията за четирите стихии, то тогава възстановяваш равновесието в тялото, като засилваш най-слабата. В това е същността на медицината — и на старата, и на новата — възстановяване на равновесието. Е, в този случай да се отнеме още кръв с помощта на пиявици или на кръвопускане би означавало само да се влоши положението й. Ако жизненият й дух отслабва, ще бъде отслабен още повече, тоест ще й се навреди. Такава е теорията на Силвиус и според мен той е прав. Логичното е не да й се отнема кръв, а…

— Да се добави — бързо каза Лоуър и се наведе напред с внезапно оживление, когато най-сетне схвана накъде бия. Кимнах възторжено.

— Точно така! — казах. — И не просто да се добави, а да е млада и свежа кръв, несгъстена, с жизнена консистенция. Ами ако изведнъж това помогне за заздравяване на раната в старото тяло? Кой знае, Лоуър — повиших глас в увлечението си, — кръвта може да се окаже еликсирът на живота. Та нали е прието да се вярва, че здравето на старците се подобрява, ако делят постеля с дете. Представете си какво само може да сътвори млада кръв!

Лоуър се облегна и отпи голяма глътка ейл, докато обмисляше думите ми. Устните му мърдаха, докато водеше безмълвен разговор със себе си, прехвърляйки всички възможности.

— Попаднали сте под влиянието на мосю Декарт, нали? — попита.

— Защо мислите така?

— Съставихте теория и тя ви подсказва практическото й приложение. Нямате никакви данни какво ще излезе от всичко това. И ако позволите да кажа, теорията ви е неизбистрена. Привеждате доказателства по аналогия — опирате се на жизнените сокове, в които не вярвате — само за да заключите, че решението се състои в набавяне на недостигащото. И добавяте жизнен дух, съществуването на който е твърде съмнително.

— Макар и самият вие да не го опровергавате.

— Да, това е така.

— Но все пак оспорвате теорията ми?

— Не.

— А има ли друг начин да установим дали съм прав, освен да я проверим на практика? Нали това е основата на експерименталната философия?

— Основата на мосю Декарт — уточни той, — ако съм го разбрал правилно. Съставя се хипотеза, а после се събират данни да се провери дали е вярна. Алтернативата, предложена от лорд Бейкън, се състои в това, че първо се събират данните, а после се прави извод, обхващащ всичко известно.

Когато си спомням със задна дата беседата ни, добросъвестно записана в тетрадката, която ме съпровождаше във всичките ми пътувания и която сега препрочетох за пръв път от много години насам, забелязвам много, скрито тогава от вниманието ми. Английското отвращение към чужденците много бързо води до желание да се отхвърля всяка стъпка напред, която им се вижда следствие на неверни по тяхно мнение методи — и тъкмо това позволява на тази най-високомерна от всички нации да обявява всички открития за свои собствени. Откритие, почиващо на неверни предпоставки, не е откритие; всички чужденци, намиращи се под влиянието на Декарт, използват неверни предпоставки, а следователно… Hypotheses non fingo. Тук няма хипотеза: не реве ли така като йерихонска тръба Нютон в нападките си срещу Лайбниц, че бил крадец, задето имал същите идеи като неговите? Ала тогава повярвах, че приятелят ми употреби този аргумент като средство за попълване на знанията ни.

— Струва ми се, че с вашата оценка не отдавате дължимото на мосю Декарт — възразих. — Но това не е съществено. Кажете какъв метод бихте избрали вие.

— Бих започнал с преливане на кръв между животни — млади и стари. Първо от една порода, после от различни. Бих вливал вода в кръвоносните съдове на животните, за да проверя няма ли резултатът да е същият. После бих сравнил всички показания, за да проверя какво е въздействието от преливането на кръв. И накрая, като се убедя, че мога да продължа с пълна увереност, бих изпробвал метода върху госпожа Блънди.

— Която по това време ще е в гроба от година време, ако не и от по-дълго.

Лоуър се ухили.

— Безпогрешното ви око забеляза слабостта на метода.

— Твърдите, че не бива да го правя ли?

— Не, би било вълнуващо. Просто се съмнявам дали е достатъчно обосновано. И съм сигурен, че ще предизвика скандал. Затова е опасно да се обсъжда публично.

— Ако позволите, ще се изразя другояче. Ще ми помогнете ли?

— Естествено, много бих се радвал. Само обсъждам съпътстващите въпроси. А вие как смятате да подходите?

— Не знам — отвърнах. — Хрумна ми, че говедо би било подходящо. Нали казват „як като вол“. Но здравомислието ме принуждава да се откажа. Както ви е известно, кръвта има склонност да се съсирва. Така че е от първостепенна важност да бъде прехвърлена от едното към другото същество без никакво бавене. А няма как да вкараме в стаята вол. Освен това кръвта ще пренесе животински дух, а не бих искал да внеса у човек животинската природа на вол. Ще е оскърбление към Бог, който ни е поставил по-високо от животните.

— Ами кръв от вас?

— Не, защото аз трябва да провеждам експеримента.

— Няма проблем. Лесно ще намерим някого. Най-подходящ избор — продължи той — би била дъщерята. Тя ще се съгласи заради майка си. И съм уверен, че ще успеем да й внушим колко е важно да запази мълчание.

Напълно бях забравил за дъщерята. Лоуър забеляза как се изопна лицето ми и се осведоми за причината.

— Последния път, като бях в дома им, тя прояви такава нетърпима дързост, че се заклех вече да не престъпя през прага им.

— Гордост, господине, гордост.

— Може би. Но вие трябва да разберете, че не съм в състояние да отстъпя. Тя е длъжна да ме моли на колене, преди да променя намеренията си.

— Да оставим това засега. Да предположим, че бихте могли да проведете опита — само да предположим. Колко кръв ще ви е нужна?

Поклатих глава.

— Петнайсет унции? Или двайсет. Човек може да изгуби толкова без лоши последствия. Възможно е и повече на по-късен етап. Дойде ми на ум, че кръвта трябва да излиза от едното тяло и да се влива в другото през едни и същи места — от вена във вена, от артерия в артерия. Бих препоръчал срязване на югуларната вена, само дето кръвотечението от нея трудно се спира. Не искам да спася майката за сметка на дъщерята, чиято кръв ще изтече. Така че може би някой от по-големите съдове по протежение на ръката. После ще се направи превръзка, за да се издуе. Това е лесната част. Смущава ме самото кръвопреливане.

Лоуър стана и закрачи из стаята, като ровеше в джобовете си.

— Чували ли сте за инжектиране? — попита ме.

Поклатих глава.

— А! Това е забележителна идея, която разработваме.

— Ние?

— Аз, доктор Уилис и приятелят ми Рен. В някои отношения идеята е сходна на вашата. Вземаме остър инструмент, вкарваме го във вената и впръскваме течности право в кръвта, като напълно избягваме стомаха.

Смръщих се.

— Поразително! И какво се случва?

Той помълча за кратко.

— Резултатите са смесени — призна. — Първия път се получи идеално. Инжектирахме една осма чаша вино в куче. Ако го беше излочило, не би се напило. Но така беше от пияно по-пияно. — Той се усмихна при спомена. — Едва се справихме с него. Скочи от масата, хукна из стаята, блъсна се в бюфета и се гътна по гръб. Направо изпопадахме от смях. Дори Бойл не сдържа усмивката си. Ала важното е как малко количество инжектирано вино оказва чувствително по-силно въздействие от същото количество вино, попаднало в стомаха. Следващия път взехме мърляв стар пес и му впръскахме амонячна сол.

— И?

— Издъхна, при това в тежки мъки. Когато го отворихме, установихме значителна корозия на сърцето. Следващия път пробвахме да впръскаме мляко, за да видим няма ли по този начин да елиминираме нуждата от хранене. За съжаление то се пресече във вените.

— И това животно ли умря?

Той кимна.

— Вероятно вкарахме твърде много. Следващия път ще намалим дозата.

— Ще бъда възхитен, ако ми позволите да присъствам.

— С голямо удоволствие. Но аз исках да кажа, че бихме могли да използваме за вашето преливане този метод. Не бива кръвта да влиза в съприкосновение с въздуха, защото може да се съсири. Вземате перо от гълъб, изтънявате го леко и го заостряте, пробивате дупка в края и го вкарвате във вената на Сара. Свързвате го с дълга сребърна тръбичка с малък диаметър, а друго перо вкарвате във вената на майката. Изчаквате кръвта да потече, после спирате течението на кръв във вената на майката над разреза. Прикрепяте тръбичката и броите. Боя се, че трябва да гадаем какво количество ще изтече. Но ако оставим кръвта да тече за няколко секунди в купичка, ще получим представа за скоростта, с която се излива.

Закимах възторжено.

— Великолепно — заявих. — Аз мислех да използвам банки с кръв. Но този метод е много по-изряден.

Той се усмихна и ми протегна ръка.

— Бога ми, господин Кола, радвам се, че сте тук. Вие сте човек по мой вкус, това е истината. Междувременно кой от нас ще посети Гроув по повод горкия господин Престкот?

Седма глава

Винаги съм признавал, че съм в дълг пред Лоуър относно метода за преливане на кръв. Без неговата находчивост операцията едва ли щеше да се получи. Но истината е, че самата идея и обосновката й принадлежаха на мен, а по-късно именно аз проведох експеримента. Дотогава мислите на Лоуър се бяха съсредоточавали само върху вкарване в кръвта на други течности и медикаменти, а възможността и значимостта на преливане на самата кръв никога не му бяха хрумвали.

Но за това ще стане дума към края на моето повествование, длъжен съм да изложа историята си в нейната последователност. А в тази минута основната ми грижа беше да предложа услугите си за посещение при доктор Гроув, както бе помолил Престкот, защото все още ми се струваше, че с колкото повече познати се сдобия в това общество, толкова по-добре за мен ще бъде. Естествено, доктор Гроув надали би се оказал особено полезен и Лоуър ми довери, че от сърце се радва на моето предложение, тъй като го избавяло от среща с човек, когото намирал извънредно скучен. Заклет и многословен враг на новите знания, той само преди половин месец изнесъл язвителна проповед в колежа „Сейнт Мери“, в която обявил познанието чрез експерименти за противоречащо на Божието слово и погрешно както в целите си, така и в пътя за осъществяването им.

— Мнозина ли в града споделят неговото мнение? — осведомих се.

— Небеса! То се знае. Лекари, опасяващи се за своите прерогативи, свещенослужители, боящи се да не изгубят влияние, а също и орда от невежи, дето не търпят нищо ново. Стъпили сме на опасна почва. Ето защо трябва да бъдем извънредно внимателни с вдовицата Блънди.

Кимнах. Споделих с него, че същото е и в Италия.

— В такъв случай сте подготвен за срещата с Гроув — подсмихна се той. — Побеседвайте с него. Но бъдете нащрек. Не е глупав, макар да създава подобно измамно впечатление, и откровено казано, е много досаден.

Колежът „Сейнт Мери ъв Уинчестър“ в Оксфорд, наричан на просторечие Новия колеж, се помещава в голяма, зле поддържана сграда, разположена в източната част на града, до самите стени и тенис-кортовете. Той е много богат, но се слави като средище на ретроградността. Когато отидох там, видя ми се напълно безлюден и нищо не ме насочваше къде да открия обекта на моето търсене. Затова се осведомих от единствения човек, когото срещнах, и той ми съобщи, че доктор Гроув от няколко дни не се чувствал добре и никого не приемал. Обясних, че при обичайни обстоятелства не бих посмял да го безпокоя, но много ми се налага да го видя. Така че мъжът, нисък и мургав тип, който ми се поклони вдървено и се представи като Томас Кен, ме поведе към нужното стълбище.

Масивната дъбова врата на стаята на доктор Гроув — англичаните не се скъпят за врати от добро дърво — беше плътно затворена и когато почуках, не очаквах отговор. Но чух шумолене вътре и почуках отново. Стори ми се, че чувам глас, без да различавам думите, но беше логично да предположа, че ме канят да вляза.

— Махай се — раздразнено прозвуча същият глас, когато влязох. — Глух ли си?

— Моля за извинение, господине — отвърнах и млъкнах смаян. Човекът, при когото бях дошъл, бе същият онзи, който преди няколко дни пред очите ми отказа помощ на Сара Блънди. Стърчах насреща му в колебание, а погледът, който той ми отправи, подсказваше как и той си спомня, че ме е виждал вече.

— Повторно моля за извинение — заговорих, щом си върнах самообладанието, — но наистина не чух какво казахте.

— Тогава ми позволете да го потретя. Казах да се махате. Болен съм.

Беше възстар човек, вече прехвърлил петдесетте. Макар и широкоплещест, вече носеше ранните белези на немощ, каквато Всевишният рано или късно стоварва на раменете и на най-силните си създания, като им припомня, че са подвластни на законите му.

Но, a re decedo[1].

— Извънредно много съжалявам за неразположението ви — казах, като твърдо отстоявах позицията си до вратата. — Вероятно няма да сбъркам, ако предположа, че причина за него е окото ви.

Всеки би могъл да стигне до този извод, тъй като лявото око на доктора беше зачервено и сълзеше, раздразнено от много търкане. Гледката събуди у мен интерес, съвсем несвързан с визитата ми тук.

— Естествено, че е окото ми — отвърна рязко той. — Причинява ми адски мъки.

Направих още крачка-две напред в стаята, за да го видя по-добре и да утвърдя по-надеждно присъствието си.

— Силно е раздразнено, което е предизвикало слепване и възпаление. Надявам се да ви лекуват добре. Макар че не е нещо много сериозно.

— Не било сериозно ли? — викна изумен той. — Аз съм в агония, а имам купища работа. Лекар ли сте? Не ми е нужен лекар. Получавам най-доброто възможно лечение.

Представих се.

— Естествено, колебая се да противореча на лекар, но на мен не ми изглежда така. Оттук виждам покафеняла гной около клепача, за която са нужни медикаменти.

— Ами че това е то медикаментът, идиот такъв — изръмжа той. — Лично смесих съставките.

— И какви са те?

— Изсушени кучешки изпражнения — отвърна ми.

— Какво, какво?

— Моят лекар Бейт ми даде рецептата. Той лекува самия крал и е мъж от добро потекло. Най-сигурното средство, изпитано през вековете. От породиста кучка при това. Стопанинът й е комендантът на замъка.

— Кучешки изпражнения?

— Да. Сушат се на слънце, стриват се на прах и се поръсва окото. Лекува всякакви очни болести.

По мое мнение тъкмо това беше причината толкова да страда от окото си. То се знае, безброй старинни средства се използват и днес, като някои несъмнено са не по-малко ефикасни от онези, предписани от лекар — но последното не е задължително похвала. Не се съмнявам, че минералните медикаменти, така горещо препоръчвани от Лоуър, с времето ще ги изместят. Можех да си представя що за дрънканици съпровождат подобна препоръка. Естественото привличане на подобия — стритите на прах екскременти установяват родство с инфекцията и я прогонват. Или пък не — както се случи.

— Не ми е мястото да го оспорвам, господине, но сигурен ли сте, че действа? — попитах.

— Ами ето че го оспорвате.

— Не — рекох предпазливо. — В някои случаи може и да е ефикасно, не знам. Откога ви безпокои окото?

— От около десет дни.

— А откога го лекувате така?

— От близо седмица.

— Оттогава окото ви подобри ли се, или се влоши?

— Не се подобри — призна той. — Но нищо чудно без лечението да беше станало още по-зле.

— А нищо чудно с различен способ да се подобри — парирах. — Ако ви предпиша друго лечение и окото ви се подобри, това би доказало…

— Би доказало, че първоначалното ми лечение най-после е дало ефект и вашето е без никакво значение.

— Нали искате окото ви да оздравее възможно най-бързо. След като сте му приложили лечение, което за немалък период не е довело до подобрение, значи лечението не действа в рамките на това време. Без значение е дали ще подейства след седмица, след две или след три години.

Доктор Гроув отвори уста да обори този ми аргумент, но ново болезнено пробождане в окото го накара да започне яростно да го търка.

Зърнах шанс да заслужа неговото благоразположение, а може би и хонорар, който да попълни изтъняващия ми портфейл. Поисках топла вода и се заех да измия гнусната субстанция, с надежда, че дори и само това можеше да донесе чудотворно изцеление. Когато завърших промивката, измъченото око вече се беше отворило и макар пациентът ми все още да изпитваше дискомфорт, изрази радост колко по-добре се чувства вече. Още по-удовлетворителното беше, че той го отдаде на отварата, която бях използвал.

— А сега, към следващия етап — твърдо рече доктор Гроув, като засука ръкави нагоре. — Пет унции ще са достатъчни, съгласен ли сте?

Отвърнах, че не съм, но се въздържах да допълня, че по мое мнение кръвопускането никому не е донесло полза, тъй като се боях да не изгубя доверието му. Вместо това посочих, че хармонията на тялото му ще се възстанови по-добре с леко повръщане след хранене — още повече видът му подсказваше, че спокойно би могъл да пропусне две-три хранения, без това да му навреди.

Когато лечението бе завършено, той ми предложи да изпия с него чаша вино, но аз му отказах, тъй като бездруго вече бях пил много. Изложих причината за посещението си, без да споменавам случката в кафенето, след като самият той не каза нищо. Бях осъждал поведението му, но сега, като опознах момичето по-добре, можех да го разбера.

— Става дума за младеж, с когото се видях вчера — казах. — Господин Престкот.

Като чу името, доктор Гроув се намръщи и се поинтересува как съм могъл да се видя с Престкот, когато той лежи в затвора.

— Благодарение на скъпия ми приятел доктор Лоуър — поясних, — който имаше с него… ъъ… дела за уреждане.

— Прицелил се е в трупа му, нали? — рече Гроув. — Честно да ви кажа, като се разболея, минава ми мисълта да се върна в родния Нортхамптън заради опасения, че Лоуър ще цъфне до смъртното ми ложе с алчен блясък в очите. И какво отговори Престкот?

Разправих му как категорично е отказал и Гроув кимна.

— Похвално. Умен момък е, макар да беше ясно, че ще свърши зле. Твърде своенравно поведение има.

— Сега е пълен с разкаяние — изрекох с дълбока сериозност — и се нуждае от духовна подкрепа. Би желал да го посетите и да му помогнете да намери утеха в религията.

Гроув видимо беше също толкова доволен, колкото и смаян.

— Никога не бива да се подценява силата на въздействието на примката. Тя подбужда и най-закоравелия грешник да подири Божието милосърдие — отсъди той с удовлетворение. — Ще го навестя довечера.

Харесах го заради това. Без съмнение беше рязък и твърде закостенял в остарелите си убеждения, но все пак долових доброта у него. Освен това приемаше на драго сърце несъгласието у събеседника. По-късно Лоуър ми каза, че при всичките му недостатъци Гроув никога не се обиждал от откровено изложени възражения, макар и да се стараел с всички сили да ги опровергае. На фона на всичко това бил човек, мъчен за харесване, но се намирали хора, които дори го обичали.

— Той гори от желание да поговори с вас възможно най-скоро — казах. — Но аз бих ви посъветвал да изчакате ден-два. Духа северен вятър, а, както е известно, той е вреден при очните болести.

— Ще видим — отвърна ми. — Но трябва да ида скоро. Не ми се щеше да го правя, без сам да е изявил желание за среща, а сега съм доволен, че ме вика. Приемете моите благодарности, господине.

— Известна ли ви е историята на престъплението му? — поинтересувах се. — От малкото подробности, които дочух, съдя, че не е съвсем обичайно.

— Крайно необичайно дори — съгласи се Гроув. — Но се боя, че бе обречен да постъпи така по семейна предопределеност. Баща му също беше своенравен човек с несполучлив брак.

— Не е обичал жена си ли? — попитах.

— По-лошо. Ожени се по любов. За очарователна девойка, както са ми казвали, но против желанието на двете семейства, които така и не му простиха. Боя се, че такъв си му беше нравът.

Поклатих глава. Самият аз произхождах от род на търговци и прекрасно разбирах колко е важно в брачните дела да не допускаш чувствата да замъглят разума. Както веднъж отбеляза баща ми, ако Бог е имал на ум да се женим по любов, то защо е създал метресите? Не че той самият си позволяваше нещо в това отношение. С майка ми си бяха предани един на друг.

— Когато започна войната, той застана на страната на краля, сражава се доблестно и беше лишен от всичко. Но запази своята лоялност и встъпваше в заговори против Републиката. Уви, обичаше заговорите повече, отколкото своя монарх, и предаде краля на Кромуел, което доведе до гибелни последствия. По-злостно деяние светът не е виждал, откакто Юда Искариотски е продал нашия Господ Бог.

И той закима дълбокомъдрено. Всичко това ми се стори много интересно, но така и не разбрах кое е отвело младия Престкот в затвора.

— Много просто — каза Гроув. — Характерът му е див и неуравновесен; може би имаме тъкмо онзи случай, когато греховете на бащите се стоварват върху синовете. Беше непослушно и необуздано дете и едва изтръгнал се от властта на семейството, се предаде на пороци. Нахвърли се на опекуна си и едва не го уби, а човекът се бе грижил за него с доброта след позора на бащата; към това се добави и жалбата от негов чичо, чието ковчеже с пари опразнил при свое пътуване. Случват се такива неща: миналата година обесиха студент за грабеж, тази година е ред на Престкот и опасявам се, няма да се спре дотук. „Защото тая земя е пълна с кървави злодейства, и градът е пълен с насилия.“

Спря и ме изчака да разпозная цитата, но аз безпомощно вдигнах рамене.

— Йезекиил, 7 глава, стих 23 — съобщи укорно. — Това са то последиците от смута и бурите, които преживяхме. И така, господине. Не смея да ви оскърбя, като ви предложа пари за вашата доброта, но може би вечеря в колежа би била достатъчно възнаграждение? Храната е отлична, виното — още по-добро и мога да ви обещая превъзходно общество.

Усмихнах се вяло и отвърнах, че приемам с радост.

— Чудесно — заключи той. — В пет часа?

Така и се разбрахме. Сбогувах се с него и му изсипах куп благодарности.

Начинът, по който ги отблъскваше, ми показа, че по негово мнение ми е оказана велика чест с тази покана.

— И кажете, докато сте още тук — обади се, когато вече бях отворил вратата. — Как е майката на онова момиче?

Спрях, изненадан от неочаквания въпрос.

— Зле — отговорих. — Откровено казано, мисля, че ще умре.

Той кимна мрачно, но не успях да разгадая този му жест.

— Ясно — промълви. — Да бъде Божията воля.

С това се разделихме. Поех да предупредя госпожа Булстроуд, че нима да вечерям в къщата, после изпълних последното поето задължение — отнесох галон вино на Престкот в затворническата му килия.

[1] Тук: ще се върнем към темата (лат.). — Б.пр. ↑

Осма глава

Вечерята в Новия колеж беше шок за мен. Домакините ми бяха все високоначетени господа, а много носеха и духовен сан, та затова си представях как ще си прекарам отлично времето в приятно обкръжение. Ала вечерята беше сервирана в обширна, пронизвана от течение зала, из която вятърът се разхождаше, сякаш бяхме на палубата на кораб по време на буря. Гроув се беше навлякъл надлежно и не пропусна да ме уведоми колко ката бельо е сложил, преди да дойде в трапезарията. Да беше ме предупредил, и аз щях да сторя същото. И въпреки това пак щях да мръзна. Англичаните са се приспособили към студа, както аз съм привикнал към ласкавия ветрец и топлия климат на Средиземноморието. Ала и в най-долната кръчма не бе тъй мразовито като в това помещение. Студът пробиваше през дрехите и плътта и се загнездваше в костите, като предизвикваше болка в тях.

Дори и това би могло да се изтърпи, ако беше налице компенсация от храната, пиенето и компанията. Тези колежи са запазили манастирския обичай на общите трапези и само на най-богатите вечерята се поднася в апартаментите. Старшите членове на факултета седят на издигната платформа, а останалите се настаняват в други части на залата. Тъй като яденето и за прасета не става, не е за чудене, че вечерящите се държат тъкмо като прасета. Хранят се от дървени подноси, а по средата на масата има големи дървени купи, в които мятат оглозганите кости, ако не се замерят един друг с тях. В края на вечерята костюмът ми беше оплют от членовете на факултета, които разговаряха с пълни уста и сееха наоколо мазни пръски и полусдъвкан хляб.

Виното беше дотолкова калпаво, та не смогнах да се напия до несвяст и бях длъжен да слушам разговори на много далечни от науката теми. Стана ми ясно, че когато попаднах от самото начало в обществото на господин Бойл и доктор Лоуър, си бях съставил неоправдано благоприятно мнение за Оксфорд и англичаните. Без да ги е грижа за последните достижения в областта на знанията, сътрапезниците ми се интересуваха единствено кой какъв приход ще получи и какво казал еди-кой си декан на еди-кой си ректор. Освен мен там присъстваше още един външен гост, видимо високопоставен джентълмен, и те толкова любезничеха с него, та реших, че е някой спомоществовател на колежа. Но той почти през цялото време мълчеше, а мен ме настаниха твърде далеч от него и нямаше как да завържем разговор.

Самият аз не предизвиквах никакъв интерес и признавам си, гордостта ми бе уязвена. Допускал бях, че човек като мен, дошъл съвсем наскоро от Лайден и Падуа, бързо ще стане център на внимание. Нищо подобно! Това, че не бях от града и не носех духовен сан, ме поставяше в положение едва ли не равносилно на заразно болен. А когато стана ясно, че съм католик, двама напуснаха залата, а най-малко един отказа да седне до мен. Не ми е драго да го призная, тъй като по онова време вече бях открил сърцето си към англичаните, но те с нищо не бяха по-добри от тям подобните във Венеция или Падуа и ако не се брояха различията в езика и религията, бяха напълно съпоставими с група сплетничещи италиански свещеници.

Но ако мнозинството просто не ми обръщаше внимание, оскърбително се държеше само един, така че оказаният ми прием можеше да се смята по-скоро за равнодушен, отколкото за враждебен. Жалко все пак, че леденото отношение идваше от господин, на когото бях готов да се възхищавам безрезервно, защото доктор Джон Уолис беше човек, когото с възторг бих причислил към близкия си кръг. Много бях слушал за него и се възхищавах на математическия му талант, който го бе изпратил в първата редица на европейските учени. Бях си представял, че някой, който си кореспондира с Мерсен и е кръстосал математически шпаги с Ферма и Паскал, ще е широкомислещ и цивилизован. Уви, действителността се оказа друга. Доктор Гроув ни запозна и силно се сконфузи, когато Уолис ми отказа дори най-елементарна любезност. Вместо това се втренчи в мен с бледите си студени очи, които го оприличаваха на влечуго, не отговори на поклона ми и бързо ми обърна гръб.

Това се случи, когато сядахме на масата, и Гроув стана прекалено весел и бъбрив, та да заглади грубостта на колегата си.

— И тъй, господине — подхвана той, — длъжен сте да се защитите. Сред нас не се озовава често привърженик на новите повеи. А след като общувате с Лоуър, предполагам, че сте именно такъв.

Отвърнах, че надали мога да бъда смятан за изразител на това крило учени и във всеки случай не съм виден техен представител.

— Но е истина, че се стремите да отхвърлите знанията на древните и да ги заместите с ваши?

Заявих, че почитам всякакви мнения, достойни за уважение.

— Аристотел? — подхвърли той предизвикателно. — Хипократ? Гален?

Казах, че всички те са велики хора, но може да се докаже, че в много отношения са грешили. Той изсумтя при тези мои думи.

— И къде ги новите открития? Единственото, което вие, новаторите, постигнахте, се свежда до нови причини за практикуваното от древността насам и доказателства, че някои дреболии не били съвсем точни.

— О, не е така, господине — възразих. — Помислете за барометъра, за телескопа.

Той махна презрително с ръка.

— И всички, които ги използват, стигат до различни изводи. Какви открития са направени с телескопа? Такива играчки никога няма да заместят логиката, играта на разума с непостижимото.

— Но аз съм убеден, че развитието на философията ще сътвори чудеса.

— Засега не виждам ни най-малък признак за това.

— Ще видите — заявих разпалено. — Твърдо убеден съм, че нашите потомци ще докажат много от онова, което сега е само в сферата на предположенията. Възможно е да настъпи век, в който да се пътува до Луната, няма да е по-трудно, отколкото за нас да идем до Америка. Разговор с някого в Индия може да е тъй обичаен, както сега е писмената кореспонденция. Та нали мисълта, че може да се говори и след смъртта, е била невъзможна фантазия, преди да бъде сътворена писмеността, а ориентирането в морето благодарение на минерал, древните, които нищо не са знаели за магнита, биха приели за пълна нелепост.

— Каква пищност на израза само — рече кисело Гроув. — Но според мен реториката ви куца и в антитезите, и в антаподосиса, тъй като вие грешите, господине. На древните магнитът им е бил напълно известен. Диодор Сицилийски е бил добре осведомен за него. Ние просто му намерихме ново приложение. И тъкмо това имам предвид. В древните текстове могат да се открият всички знания, стига да се четат умело. И това важи с еднаква сила и за алхимията, и за медицината.

— Не мога да се съглася — отвърнах, убеден, че давам добър отпор. — Вземете за пример стомашните колики. С какво ги лекуват обикновено?

— С арсеник — обади се друг човек по-нататък на масата, който ни бе слушал. — Няколко зрънца се разтварят във вода и се пият, за да предизвикат повръщане. Аз самият го пих миналия септември.

— И помогна ли ви?

— Е, болката се усили в началото. Склонен съм да вярвам, че кръвопускането се оказа по-полезно. Но свойствата на арсеника като очистително са безспорни. Ще призная, че никога не бях имал тъй чести и обилни изпражнения.

— Наставникът ми в Падуа проведе някои експерименти и стигна до извода, че вярата в арсеника е погрешна и глупава. Произлиза от книга с лекове, преведена от арабски на латински от Деусингий. Само че преводачът е допуснал грешка и там въобще не става дума за арсеник.

— А какво да вземаме тогава?

— Канела, естествено. И тъй, бихте ли защитавали отдавна възприето лечение, което се опира на преводаческа грешка?

На това място вторият събеседник отметна глава и се разсмя, като изпрати полусдъвкана храна в изящна парабола през масата.

— Вие оправдахте само необходимостта от доброто познаване на класическите езици, господине — каза той. — Нищо повече. И го използвате като предлог да отхвърлите хиляди години наука, за да ги подмените със собствените си жалки писания.

— Съзнавам слабостта на своите писания — отвърнах, като все още оставах най-благовъзпитаният на масата, — но нищо не подменям, а само проверявам хипотезите, преди да ги приема. Та нали самият Аристотел казва, че идеите ни трябва да съответстват на нашия опит, не е ли така?

Боя се, че по това време вече започвах да се зачервявам от гняв, тъй като разбрах, че не го интересува дискусия, опираща се на логиката. Ако Гроув в своята аргументация беше доброжелателен, то този беше неприятен и като тон, и като маниер.

— Ами после?

— После?

— След като подложихте Аристотел на вашата проверка и без съмнение сте го намерили за твърде лековат. Ще насочите изследванията си към монархията? Може би към църквата? Току-виж сте направили ревизия на самия ни Спасител. Ето в кое се заключава опасността, господине. Вашите изследвания водят към атеизъм, което е неизбежно, ако науката не се държи здраво в ръце от хора, които се стремят да утвърждават Божието слово, а не да го поставят под съмнение.

Той замълча и огледа колегите си, като търсеше подкрепа от тях. Останах доволен, като забелязах, че го слушаха без особен възторг, макар мнозина да кимаха утвърдително.

— „Ще каже ли глината грънчарю: «какво правиш?»“ — промърмори Гроув почти на себе си.

Но полугласният му цитат възбуди младия човек, който ме бе отвел до стаята му преди обед.

— Исаия, 45 глава, стих 9 — каза. — „И придобиване мъдрост стои по-високо от рубини“ — добави тихо, тъй като очевидно беше твърде младши по положение, че да влезе в състезанието, но пък не искаше да остави по-старшия да си глаголства на воля. И по-рано бях забелязал, че на няколко пъти се опита да участва в разговора, но щом само отвореше уста, Гроув го прекъсваше и заговаряше, сякаш онзи не съществуваше.

— Йова, 28 глава, стих 18 — сърдито изръмжа Гроув, раздразнен от подобна дързост. — „И който трупа познание, трупа тъга.“

— Еклесиаста, първа глава, стих 18 — парира Томас Кен, който също се разгорещи. Реших, че си имат своя лична разправия, която нямаше отношение към мен, нито към експериментите. — „Докога, невежи, ще обичате невежеството? Докога глупците ще мразят знанието?“

— Притчи, първа глава, стих 22. „Твоята мъдрост и твоето знание — те те отклониха от пътя.“

Заключителният удар довърши бедния Кен, който не успя да си припомни източника на този цитат. Изчерви се от това публично унижение и отчаяно се опитваше да налучка отговора.

— Исаия, глава 47, стих 10 — тържествено обяви Гроув, когато поражението на Кен стана очевидно за всички.

Кен захвърли ножа, който шумно изтрака, и се изправи, за да напусне масата. Ръцете му трепереха. Уплаших се, че ще се стигне до бой, но всичко се оказа само представление.

— Към Римляни, глава 8, стих 13 — с леден тон процеди той и се отдалечи с решителна крачка от масата.

Стори ми се, че единствен аз чух заключителната му реплика, а на мен тя нищо не ми говореше. Маниерът на протестантите да се замерят с цитати от Библията винаги ми се е струвал донякъде нелеп, дори кощунствен. Във всеки случай, Гроув нищо не чу, напротив, остана доволен, че победата е негова.

Тъй като никой не нарушаваше мълчанието, реших (като чужденец, съвършено неориентиран в обстановката) да замажа някак случилото се.

— Аз не съм богослов, нито свещеник — заговорих в стремеж да върна спора в логическото русло, — но съм изучавал изкуството на медицината. И знам, че в много случаи лекарството може със същата сила да убие и да излекува. Приемам за свой дълг да научавам възможно най-много и да помагам на пациентите си да оздравяват. Надявам се в това да няма нищо неблагочестиво.

— Защо трябва да се доверявам на думата ви, когато противоречите на великите светила от миналото? Какво сте вие в сравнение с тяхното величие?

— Истинско джудже всъщност и ги почитам не по-малко от вас. Нима Данте не е нарекъл Аристотел il maestro di color qui sanno[1]? Но аз ви моля не за това, а да произнесете решение по резултатите от експеримента.

— Аха, експеримента! — възкликна злорадо Гроув. — Съгласен ли сте с извода на Коперник, че Земята се върти около Слънцето?

— Разбира се.

— А нима лично сте извършвали експерименти върху това? Проведохте ли наблюдения, съпоставихте ли ги с изчисления и установихте ли на базата на собствени усилия, че е така?

— Не. Уви, слабо осведомен съм в математиката.

— Значи вярвате в истинността на това, но не сте се убедили лично? Разчитате на думата на Коперник?

— Да, и на думата на осведомените, които са се съгласили с изводите му.

— Простете ме за думите, но според мен сте не по-малко прикован към авторитетите и традициите от учен, който се опира на Аристотел и Птолемей. При всичките ви уверения вашата наука също почива на вярата и с нищо не се отличава от старинните познания, които толкова презирате.

— Аз съдя по резултатите — отговорих с цялата си любезност, тъй като той очевидно се наслаждаваше и щеше да е грубо да му съсипя удоволствието.

— Този ваш експеримент например, той е същината на новата медицина, така ли?

Кимнах.

— Но как го примирявате с идеите на Хипократ, на когото вие, лекарите, придавате такава важност?

— Не ми е нужно да го правя — отвърнах. — Не виждам конфликт.

— Но как така? — учуди се Гроув. — Та вие заменяте проверени методи на лечение с други, които може да са по-добри, но може да се окажат и по-лоши. Вместо да се стараете на първо място да излекувате пациентите си, извършвате опити с тях в желанието си да узнаете до какво ще доведат. Използвате пациентите, за да си попълвате познанията, вместо да ги лекувате, а това е грях. Казва го в своя труд „Interrogatorium sine confessionnale“[2] Бартоломей де Шеми и е подкрепен от най-авторитетни имена.

— Остроумен, но неверен аргумент — посочих. — Опитите се правят заради здравето на всички пациенти.

— Но когато съм болен, идвам при вас не заради всички пациенти. За мен няма значение дали други ще бъдат излекувани след смъртта ми като доказателство, че такова лечение не носи полза. Аз искам да бъда здрав, а вие ми твърдите, че вашата жажда за знания е по-важна от моето здраве.

— Нищо подобно не твърдя. Има много експерименти, които могат да се провеждат без всякаква опасност за пациента.

— Но вие все така загърбвате Хипократ. Решавате да започнете лечение, без да знаете ще окаже ли то действие, или не. А това е нарушаване на клетвата.

— Помислете си за пациент с нелечима болест. Той неизбежно ще умре. В този случай опит, даващ надежда за спасение, е по-добре от нищо.

— Не съм съгласен. Та вие може да ускорите смъртта. А това е нарушение не само на клетвата, а и на Божиите заповеди. И на човешкия закон, ако става дума за убийство.

— Според вас всяко подобряване на медицината е недопустимо. Да се задоволяваме с наученото от предците и на нищо повече да ме се надяваме, така ли?

— Казвам, че според собственото ви признание експерименталният метод е потенциално опасен и носи вреда.

Не ми беше лесно, но продължавах да съблюдавам вежливост.

— Може би. Но днес използвах вас и получихте чувствително облекчение. Във вашия собствен случай може да оспорвате източника, но не и резултата.

Гроув се разсмя, доволно потърка длани и аз схванах, че той просто се забавлява, като си играе с търпението ми.

— Имате право, господине. Окото ми е много по-добре и аз съм благодарен за това на новата философия. Ще ви се доверя, че всички субстанции, нехаресвани от вас, са вредни и напълно ще ги избягвам. Но — добави той с въздишка, установил, че чашата му за вино е празна, — храненето ни приключи, а заедно с него и нашата дискусия. Жалко. Трябва отново да побеседваме на тези теми, преди да сте напуснали университета. Кой знае, току-виж съм успял да ви убедя в погрешността на вашите методи.

— Или аз — вас.

— Съмнявам се. Това на никого не се е удавало още. Но ще се радвам, ако се опитате.

Тогава всички се изправиха, млад учен отправи благодарност към Бог за храната (или може би задето не се натръшкахме от нея) и тръгнахме да излизаме от залата. Гроув ме изпрати през вътрешния двор и спря за кратко пред входа към своето стълбище, за да вземе бутилка, оставена там.

— Чудесно — рече и я притисна към гърдите си. — Ще ме сгрее в студената нощ.

Благодарих му за гостоприемството.

— Съжалявам, ако съм досадил на вас или на колегата ви доктор Уолис. Нямах такова намерение.

Гроув махна с ръка.

— На мен не сте досадили, а за Уолис не се тревожете. Той има раздразнителен нрав. Вярно, май не ви хареса, но не си го слагайте на сърцето. Той никого не харесва. И все пак не е лош човек, предложи да посети Престкот вместо мен, защото, както казахте, трябва да си пазя окото. Е, стигнахме, господин Кола — каза той. — Лека нощ.

Поклони ми се, после се обърна и бързо се прибра в стаята си при своята бутилка. Аз постоях за кратко, загледан зад него, смаян от подобно сбогуване, толкова различно от протяжните венециански церемонии. Но нищо не съкращава любезностите така като северният мартенски вятър.

[1] Майстор на цветовете, който лекува (итал.). — Б.пр. ↑

[2] „Разпит или признание“ (лат.). — Б.пр. ↑

Девета глава

Едва на следващия ден разбрах, че назрява нещо ужасно; прекарах ранната сутрин да изслушам със съчувствие вайканията на Лоуър, лишил се от своя труп.

Примири се с това сравнително леко, както сам каза, нямал особени надежди да се сдобие с трупа на Престкот, поради което черпеше известно удовлетворение от мисълта, че университетът също няма да го получи. При това младежът му харесваше, макар като повечето видни граждани да смяташе, че се е отнесъл крайно неуместно към доктор Уолис.

Накратко — и това лаконично обяснение е съставено от сглобяването на безбройните разкази, на които се наслушах, докато се ориентирам какво се е случило в действителност, — бягството на Джак Престкот от ръцете на кралското правосъдие беше отчасти способствано от мен. Именно аз предадох молбата на момъка да бъде посетен, и доктор Уолис, същият онзи човек, който се бе отнесъл така грубо с мен на вечерята в колежа, беше отишъл при него вместо Гроув поради моя лекарски съвет. Бях направил добросърдечна услуга на Гроув и Престкот и изпитвах угризения, задето донякъде се забавлявах от резултата.

Уолис поискал да свалят оковите на затворника, за да му е по-лесно да се моли, и двамата били оставени насаме. Час по-късно, увит в плътния си черен плащ и с ниско нахлупена зимна шапка на главата, той излязъл от килията, дотолкова разстроен от близкия край на един млад живот, че говорел със затруднение, пуснал в ръката на тъмничаря два пенса и помолил да оставят Престкот да се наспи до сутринта. Можело да му сложат оковите и на другия ден.

Тъмничарят, на когото, то се знае, предстоеше заради това да се лиши от поста си, го послушал и вратата на килията била отворена чак в пет часа на следващата сутрин. И тогава открили, че на нара лежи не Престкот, а вързаният доктор Уолис с парцал, натикан в устата. По разказа му младият престъпник го повалил, вързал го и му свалил плаща и шапката. Престкот бил онзи, който напуснал замъка предишната вечер, и по този начин си спечелил десет часа преднина пред преследвачите си.

Тази новина предизвика небивала сензация; мнозинството граждани изпитваха злорадство, че законът е така посрамен, но и разочаровани, че са лишени от спектакъла на обесването. И все пак възхищението от дръзката постъпка превишаваше огорчението; беше пратен отряд да преследва Престкот, но подозирам, че повечето хора не бяха особено недоволни, когато той се върна с празни ръце.

Тъй като се бях самоназначил за лекар на доктор Гроув, Лоуър, естествено, ме прати отново да прегледам окото му и да събера пресни сведения. Само че масивната дъбова врата на стаята му беше плътно затворена и не чух никакъв отговор, дори когато потропах по нея с бастуна си.

— Знаете ли къде е доктор Гроув? — попитах една чистачка.

— В стаята си.

— Никой не се обажда там.

— Сигурно още спи.

Възразих, че вече е почти десет часът. Нима членовете на факултета не бяха длъжни да стават по-рано, та да присъстват на сутрешната служба в параклиса? Често ли спеше така до късно?

Бях попаднал на намусена и неотзивчива жена, така че се обърнах към господин Кен, който отиваше нанякъде през вътрешния двор. Изглеждаше загрижен, защото Гроув обичал да е рано в параклиса и да порицава закъснелите. Вероятно болестта му…

— Просто възпаление на окото — изтъкнах. — Не му попречи да дойде на вечерята снощи.

— А какъв медикамент използвахте? Може би причината е в него?

Никак не ми се понрави намекът, че причината за болестта на Гроув, ако изобщо беше болен, съм аз. Но нямах желание да признавам, че въпросният медикамент, на който предната вечер се бях опрял в спора за предимствата на експерименталната медицина, беше само вода с капка одеколон.

— Не, едва ли. Но съм разтревожен. Няма ли начин да отворим тази врата?

Господин Кен поговори с чистачката и двамата се отправиха да търсят втори ключ, а аз отидох да тропам на вратата в опит да събудя Гроув.

Все още блъсках по нея, когато Кен се върна с ключа.

— То се знае, полза няма да има, ако неговият собствен ключ е пъхнат отвътре — каза той, отпусна се на едно коляно и примижа срещу ключалката. — А той ужасно ще се разсърди, ако се върне и ни завари тук.

Забелязах, че подобна вероятност е много плашеща за Кен.

— Може би ще предпочетете да се отдалечите — предложих.

— Не, не — неуверено се възпротиви той. — С него, както навярно сте забелязали, не се обичаме, но християнското милосърдие не ми позволява да го изоставя, ако е болен.

— Чухте ли за професор Уолис?

Господин Кен потисна непочтителна усмивчица, преди да възвърне сериозното си изражение.

— О, да, и съм шокиран, че със свещенослужител са се отнесли така неподобаващо.

В този миг вратата се отвори и забравихме за доктор Уолис.

Доктор Гроув без съмнение беше corpus sine pectore[1]. И беше умрял в тежки мъки. Лежеше по гръб насред стаята с изкривено лице, отворена уста и потекла от нея засъхнала слюнка. В последните си мигове беше повърнал и бе изпразнил червата си, тъй че в стаята се носеше непоносима смрад. Сгърчените пръсти напомняха повече животински, отколкото човешки, едната му ръка бе отметната встрани, а другата — вкопчена в шията, сякаш се бе опитвал да се удуши. В стаята цареше пълен хаос, книги се валяха на пода сред разхвърляни хартии, като че на края си е бил в конвулсии.

За щастие гледката на мъртви тела не внушава у мен страх, макар да бях истински потресен при вида на този тук покойник и на ужасните обстоятелства около смъртта му. За сметка на това господин Кен изпадна в истински ужас. За момент ми се стори, че се кани да се прекръсти, но чувството за приличие го възпря в последния момент.

— Боже милостиви, запази ни в нашата печал — избъбри с треперещ глас, втренчен в проснатия труп. — Бягай — обърна се той към чистачката — и доведи бързо ректора. Господин Кола, какво се е случило тук?

— И аз не знам — отвърнах. — Очевидното обяснение би било удар, но сгърчените пръсти и изражението на лицето противоречат на това. Ако се съди по вида му, изпитвал е силна болка, вероятно на това се дължи състоянието на стаята.

Безмълвно гледахме трупа на клетника, но шумът от стъпки по дървените стъпала ни извади от вцепенението. Ректорът беше дребен мъж с будно изражение и запази завидно самообладание, когато видя какво има в стаята. Носеше тънки мустаци и брадичка по модата на старите роялисти, но ми казаха, че всъщност бил парламентарист и се задържал на поста си не защото бил светило в науката — в колежа отдаваха малко значение на това, а по причина, че много добре се справял с финанси. Както каза един от членовете на факултета, можел да извлече вечна печалба и от умряла свиня, и по тази причина се ползваше с уважение в колежа.

— Може би трябва да получим по-категорично мнение, преди да предприемем нещо — каза той, след като изслуша Кен и мен. — Мери — обърна се към прислужницата, която още стоеше на известно разстояние, наострила уши, — иди и намери доктор Бейт в дома му на Главната улица, ако обичаш. Предай му, че го викам спешно и ще съм му благодарен, ако пристигне незабавно.

Без малко да отворя уста да заговоря, но отново не казах нищо. Да бъда пренебрегнат така, никак не ми се хареса, но нищо не можех да сторя по въпроса. Единствената ми надежда беше, че макар да не се нуждаеха от услугите ми и очевидно станалото да се отнасяше само до колежа, нямаше да ме отпратят при тези прелюбопитни обстоятелства. Лоуър, то се знае, не би ми простил, ако се върнех, без да съм узнал всички подробности.

— За мен изглежда напълно ясно — заяви ректорът с нетърпящ възражение тон, — че горкият човек е претърпял апоплектичен удар. Не знам какво друго би могло да се добави към това. То се знае, трябва да получим потвърждение, но аз не се съмнявам, че такова ще дойде много скоро.

Господин Кен, един от онези угодничещи прелати, които държат да се съгласят с всеки висшестоящ, закима усърдно. Очевидно и двамата настоятелно желаеха да стигнат до подобно заключение и ми се струва, че си позволих да изкажа собственото си мнение, воден предимно от дух на противоречие.

— Смея ли да кажа — подхванах смирено, — че е редно по-щателно да се проучат всички обстоятелства, преди да се приеме такъв извод?

Двамата ме изгледаха с раздразнение, а аз продължих:

— Например какви предишни оплаквания е имал. Нищо чудно снощи да е пил много. Или се е напрягал прекалено и е преуморил сърцето си.

— Какво намеквате? — обърна към мен каменно лице ректорът Удуърд. Забелязах, че Кен пребледня при думите ми.

— Нищо.

— Вие сте злонамерен човек — отсече рязко той, с което неимоверно ме изненада. — Такова обвинение е съвършено неоснователно. И е чудовищно, че прибягвате към него в подобен момент.

— Не са ми известни никакви обвинения и не прибягвам към такива — възразих, за пореден път, поразен от непредсказуемостта на англичаните. — Моля, бъдете убеден в отсъствието на всякакъв умисъл у мен. Просто помислих…

— Дори за мен е очевидно — гневно ме прекъсна Удуърд, — че това е апоплектичен удар и нищо повече. А и засяга единствено колежа, господине. Благодарим ви, че вдигнахте тревога, но не бихме искали повече да злоупотребяваме с времето ви.

Тези думи безспорно съдържаха нареждане да се оттегля и при това бяха оскърбителни донякъде. Вложих в поклона си на тръгване далеч повече учтивост от тях.

[1] Тяло без душа (лат.). — Б.пр. ↑

Десета глава

Почти бях приключил разказа си, който приятелите ми в кафенето бяха изслушали като омагьосани. В края на краищата това беше най-забележителното събитие в града от времената на обсадата насам, а тъй като моите слушатели познаваха всички участници в него, то ги заинтригува двойно по-силно. Лоуър незабавно се залови да се чуди дали да не предложи собствените си услуги за обследване на тялото.

Заубеждавахме го колко малко вероятно е да му позволят да анатомизира доктор Гроув, а той възрази, че дори не му била хрумвала подобна мисъл, когато изведнъж погледът му се отклони над рамото ми и по устните му плъзна лека усмивка.

— Виж ти — продума. — Какво можем да сторим за теб, дете?

Обърнах се и видях, че зад гърба ми е застанала Сара Блънди, бледа и изтощена. След нея влезе госпожа Тилярд и я смъмри за дързостта й, при което я хвана за рамото, но Сара сърдито отметна ръката й.

Беше ясно, че е дошла при мен, затова й отправих студен поглед, напълно заслужен от нея, и се приготвих да чуя какво я води тук. Но вече знаех: Лоуър, естествено, беше говорил с нея и бе назовал цената на живота на майка й. Или трябваше да изкупи поведението си към мен, или майка й щеше да умре. Струва ми се, такъв хонорар никак не беше висок.

Тя сведе очи, като се постара да си придаде смирен вид (ама какви очи!, помислих неволно) и изрече с тих и равен глас:

— Господин Кола, бих искала да ви поднеса своите извинения.

Аз мълчах и продължавах да я гледам смразяващо.

— Струва ми се, че майка ми умира. Умолявам ви…

И ето как доктор Гроув спаси живота на старицата. Ако не си спомнях как се държа той почти на същото това място, бих се извърнал и оставил госпожа Тилярд да я изхвърли навън, както й се полагаше. Въпреки всичко този път не се канех да бързам с предложение за помощ.

— Нима си въобразяваш, че ще си помръдна и пръста за нея след наглата ти постъпка?

Тя покорно поклати глава и буйната черна коса, стелеща се по раменете й се разлюля.

— Не — отвърна почти нечуто.

— Защо си дошла тогава? — продължих неумолимо.

— Защото сте й нужен, а знам, че сте твърде добър човек, та да я оставите без помощ заради моя вина.

Е, биваше си я похвалата, казах си саркастично и за още няколко мига я оставих в мъките на очакването. След това, като забелязах, че Бойл ме наблюдава преценяващо, изпуснах тежка въздишка и се изправих.

— Е, добре — казах. — Тя е достойна жена и заради нея ще дойда. Стигат й страданията, че има дъщеря като теб.

Заобиколих масата и смръщих вежди при самодоволната усмивка на Лоуър. Прекосихме града, без да обменим и две думи. Изпитвах неволна радост. Не, не заради извоюваната победа, а само защото ми се предоставяше възможност да проведа опита си и евентуално да спася човешки живот.

Не бях прекарал в съборетината и минута, когато всички мисли за дъщерята се изпариха от главата ми. Старицата беше смъртнобледа, мяташе се в леглото и бълнуваше. Беше силно отслабнала и гореше от треска. В раната все пак не се бе образувала гангрена, от което най-силно се бях опасявал. Но това не бе симптом на подобрение: кожата, плътта и костите не зарастваха, както би следвало, а след толкова време би трябвало вече да се появят признаци за естествено заздравяване. Шината все още държеше костта на място, но каква полза от това, след като отслабналото й крехко тяло не можеше да се погрижи за себе си? Щом то не искаше да си помогне, аз нямаше как да го принудя.

Облегнах се на стола, погладих брадичка и намръщено взех да ровя в ума си за някакъв балсам или мехлем, които биха помогнали на старата жена. Но нищо не ми хрумваше. Нека не остава съмнение, че преговорих в паметта си всички препоръчвани лечения, които биха могли да отстранят необходимостта от експерименти: не се втурнах безразсъдно към този последен изход. Лоуър беше прав, като твърдеше, че методът трябва най-напред да се изпробва върху животни. Само че за това нямаше време, а друга алтернатива нито аз, нито Лоуър, когато се съветвах с него, не успяхме да открием.

Момичето не по-зле от мен разбираше колко са ограничени възможностите ми. Тя приклекна край огнището, подпря брадичка на дланите си и се взря спокойно и настойчиво в мен. За пръв път разчетох по лицето й печално съчувствие към очевидния ми смут.

— Шансовете й да оздравее бяха твърде слаби още преди вие да дойдете — изрече меко тя. — Благодарение на вашата добрина и умение издържа по-дълго, отколкото смятах, че е възможно. Благодарна съм ви за това, а майка ми отдавна вече се е приготвила за смъртта. Не се укорявайте, няма как да се преборите с Божията воля.

Докато тя говореше, аз се вгледах в лицето й в опит да преценя не се ли крие в гласа й ирония или снизхождение, тъй като бях привикнал да очаквам от нея дръзки грубости. Но не, нищо освен кротост. Странно, помислих си, майка й умира, а тя утешава лекаря.

— Но как можем да знаем каква е Божията воля? Вие може да сте уверена, но мен са ме учили на друго. Ами ако ми е предназначено да измисля нещо, което може да й помогне?

— Ако е така, значи ще й помогнете — простичко отвърна тя.

Водех мъчителна борба със себе си и не се решавах да съобщя намерението си на това девойче от простолюдието, неспособно да схване същността му.

— Кажете ми — подкани ме, сякаш проникнала в моите колебания.

— Дълго време размишлявах над нов метод на лечение — започнах. — Не знам дали ще помогне, или ще я убие по-бързо от брадвата на палач. Ако го приложа, то мога да стана или спасител на майка ти, или неин убиец.

— Не Спасител — поправи ме сериозно момичето, — един й стига. Но и неин убиец не можете да бъдете. Този, който се опита да й помогне, ще бъде неин благодетел, какъвто и да е изходът. Та нали главното е желанието да се помогне?

— С възрастта раните заздравяват все по-трудно — обясних, като съжалих, че не го посочих предишната вечер на Гроув, изпитал изумление от нейните думи. — Това, което при детето минава за няколко дни, е в състояние да убие стар човек. Плътта се уморява, губи своята устойчивост и накрая умира, като освобождава заключения в нея дух.

Момичето, все така приклекнало на пода, ме гледаше с непроницаемо изражение, докато говорех. Не шаваше нетърпеливо, не показваше пълно неразбиране, поради което продължих.

— А може би е така, защото кръвта остарява от постоянното движение по кръвоносните съдове в тялото, губи природната си сила и с все по-голям труд доставя на сърцето хранителните вещества, които то превръща в жизнени сили.

Момичето кимна, сякаш не намери нищо смайващо в казаното от мен, макар да се докосвах до някои от последните открития и на връх на всичко предложих нечувано преди тълкуване, посрещано от хора с повече години и опит в науката от мен със скептично поклащане на глава.

— Разбра ли, дете мое?

— Естествено — отвърна тя. — Какво има тук за разбиране?

— Но без съмнение трябва да те учудват думите ми, че кръвта циркулира в тялото.

— Може да се учуди само лекар — каза тя. — А това го знае всеки фермер.

— Как така?

— Когато колят прасе, прерязват му главната вена във врата. Кръвта изтича и месото става бяло и меко. Как би могла да изтече кръвта от един разрез, ако вените не са свързани помежду си? А тече сама, сякаш я изпомпват, значи и вътре в тялото тече в кръг. По-ясно от ясно е, нали?

Замигах насреща й. На практикуващите изкуството на медицината бе отнело близо две хиляди години да стигнат до това изумително откритие, а някакво си момиченце твърдеше, че винаги го е знаела. Преди няколко дни дързостта й би ме докарала до ярост, но сега само се запитах какво още тя и селяните, които спомена, биха могли да кажат, ако някой си направи труда да ги попита.

— А! Да… отлично наблюдение — промърморих, дотолкова объркан, та не си спомних веднага за какво говорех. Погледнах я сериозно и поех дълбоко дъх. — Във всеки случай възнамерявам да влея на майка ти нова, свежа кръв, за да получи възстановителна сила от много по-млада жена. Това още никой не е правил и дори не го е мислил, доколкото ми е известно. Но съм дълбоко убеден, че е единствената възможност да бъде продължен животът на майка ти.

Бедната девойка бе видимо зашеметена от думите ми и прочетох по лицето й напрежение и тревога.

— Е, какво решаваш?

— Вие сте лекарят, господине. Всичко е във вашите ръце.

Отново вдишах дълбоко и си дадох сметка, че се бях надявал момичето да ме обсипе с нападки в презрение към Божията воля и кой знае какво още кощунство и така да ме избави от бремето, което тъй благородно поех върху себе си. Ала нямаше да се измъкна така лесно от съдбата си. Заложени бяха репутацията ми, професионалните ми умения и, както казах, връщане назад нямаше.

— Налага се да ви оставя сами с майка ти за малко и да отида да се консултирам с Лоуър, чиято помощ ще ми е нужна. Ще се върна възможно най-бързо.

Излязох от мизерната къщурка и оставих Сара Блънди коленичила до леглото на майка си да поглажда косата й и да й напява с тих и нежен глас. Утешителни, ласкави звуци, помислих си. Така ми пееше майка ми, когато бях болен, и също така ме милваше по косата. Това ме успокояваше в болестта и аз отправих молитва пеенето на дъщерята да донесе същото облекчение на майка й.

Единадесета глава

Заварих Лоуър усърдно да се занимава с дисекция на мозък; тези изследвания, по-късно представени на света в неговия „Tractatus de Corde“, изцяло го поглъщаха и той беше направил множество прекрасни рисунки на анатомията на въпросния орган. Никак не се зарадва, когато се втурнах при него да поискам помощта му, и отново го видях в лошото му настроение.

— Не може ли това да почака, Кола? — попита.

— Не може. Не и задълго. Затова пък ще ви предложа да се насладите на прекрасен експеримент.

— Не се занимавам с експерименти за наслада — отвърна той рязко. Вгледах се в лицето му, приведено над масата. Едното око беше скрито от паднал върху челото тъмен кичур. Стиснатите устни и изострените скули ми внушиха опасение, че е в плен на един от мрачните си периоди.

— Освен всичко това е и акт на милосърдие. Не ме отпращайте, защото ми е нужна помощ и само вие с вашата твърдост и мъдрост можете да ми я окажете. Не се сърдете, заклевам се десетократно да ви се издължа за тази добрина. Прегледах вдовицата Блънди, не й остава почти никакво време.

Настойчивостта ми го обезоръжи; той се смръщи, остави скалпела с огромно нежелание и се обърна към мен.

— Толкова зле ли е, колкото подсказваше лицето на момичето?

— О, да. Ако не се направи нещо, много скоро ще умре. Длъжни сме да прибегнем към опита, за който говорихме. Необходимо е да й се влее кръв. Направих справка с алманаха: Слънцето сега е в Козирог, което е благоприятно за всякакви дела, свързани с кръвта. Утре вече ще е късно. Знам, че се отнасяте скептично към всичко от този род, но аз не съм склонен нищо да пренебрегвам.

Той сърдито ми изръмжа, тъй като тонът ми подсказваше, че няма да се примиря с отказ и да го оставя на мира.

— Не съм убеден, че идеята е разумна.

— Но иначе тя ще умре.

— Вероятно при всички случаи ще умре.

— Тогава нямаме какво да губим.

— Вие не, но в моя случай рискът е по-значителен. Кариерата и семейството ми зависят от утвърждаването ми в Лондон.

— Не виждам с какво ще попречи това.

Той изтри тънкия скалпел в престилката си и си изми ръцете.

— Чуйте, Кола — обърна се към мен, — достатъчно време прекарахте тук, за да се уверите какво противодействие срещаме. Помислете си само как вчера идиотът Гроув ви е нападнал в Новия колеж именно на тема експериментално лечение. Не е лишен от известно право, колкото и неприятно да ми е да го призная. Има много такива, че и по-лоши, в чиято власт е да ми причинят сериозна вреда, ако им дам и най-малкия повод. В случай че взема участие във вашата операция, а болната умре и това се разчуе, репутацията ми на лекар ще е погубена още преди да е сложено началото на медицинската ми кариера.

— Имате съмнения относно опита, предложен от мен ли? — осведомих се, пробвайки да подходя от друга страна.

— Имам големи съмнения относно него, а и вие би трябвало да ги имате. Теорията е примамлива, но надеждата, че пациент ще преживее практическото й прилагане, е твърде малка. Длъжен съм да призная обаче — изрече с неохота, която ми даде увереност в моята победа, — би било крайно интересно да се експериментира това.

— А ако няма опасност никой да узнае?

— Тогава бих се радвал да участвам.

— Може да поискаме от момичето клетва за мълчание.

— Може. Но и вие трябва да се закълнете, че няма да кажете нито дума дори когато се върнете във Венеция. Ако публикувате писмо със съдържание за направеното, ще ме поставите в извънредно затруднено положение.

Шляпнах го по гърба.

— Не се бойте! Никога нищо няма да публикувам — отсякох. — Давам ви дума, че пред никого няма да говоря, ако не получа разрешение от вас.

Лоуър почеса носа си, докато обмисляше казаното от мен, после, намръщен при мисълта за опасността, на която се подлагаше, кимна.

— Е, щом е така, да се залавяме за работа — заключи.

* * *

Ето как стана. И дори сега предпочитам да мисля, че като настоя на условията си, той не таеше задни мисли, а просто се подчиняваше на чувството за самосъхранение. Предполагам, че много по-късно, съблазнен от сладките слова на своите приятели от Кралското дружество, е предпочел славата и изгодата пред дружбата. Именно тогава по най-долен начин злоупотреби с моята прямота и доверие, като използва мълчанието ми за собствени цели.

Но в онзи ден ме преизпълваха радост и благодарност, че той бе готов да се подложи на опасност заради мен.

Ако трябва да съм откровен, бих предпочел да проведа опита си в по-подходяща обстановка и в присъствието на свидетели, които биха записвали всичко, правено от нас. Но за това и дума не можеше да става: госпожа Блънди не би издържала преместване на друго място. При това, предвид опасенията на Лоуър, търсенето на други учени участници би отнело твърде много време. И тъй, заети със сериозни мисли и потънали в мълчание, двамата с Лоуър се отправихме към колибата на болната старица и дъщеря й.

— Скъпо дете — подхвана Лоуър с ласкав и ободряващ тон, — добре ли разбра колегата ми? Схващаш ли опасността, която грози и теб, и майка ти? Възможно е да съединим и душите ви, и живота ви и ако това не помогне на едната, може да се превърне в гибел за другата.

Тя кимна.

— Ние вече сме едно, доколкото това е възможно за майка и дъщеря. Обясних й, но не знам доколко ме разбра. Уверена съм, че би отказала, тъй като никога не е ценила собствения си живот, само че вие не сте длъжни да се съобразявате с това.

— Ами вие, Кола? Искате ли да го направим?

— Не — отвърнах, изпълнен със съмнения, когато моментът настъпи. — Ала мисля, че трябва.

Тогава Лоуър прегледа болната и стана още по-мрачен.

— Не намирам в диагнозата ви никакви грешки. Състоянието й е много тежко. Е, да започваме. Сара, навий си ръкава и седни ето тук.

Той й посочи малкото столче до леглото и когато тя се настани, омотах с ивица плат ръката й. Лоуър разголи слабата сбръчкана ръка на майката и я омота над лакътя с друга ивица плат — червена, запечатало се е в паметта ми.

После извади сребърната си тръбичка и двете гъши пера и ги продуха, за да се увери, че не са запушени.

— Готови ли сте? — попита.

Кимнахме притеснено. С точно и умело движение той проби с остър нож вената на момичето и пъхна в нея перото срещу потока на кръвта, така че естественото й движение я насочи във въздуха; после подложи чашка под другия край и кръвта потече в нея на рубиненочервена струя — по-стремително, отколкото бяхме предполагали. Лоуър се зае да брои бавно.

— Чашката поема една осма пинта — каза. — Ще проверя за колко време ще се напълни и тогава ще знаем приблизително колко кръв трябва да вземем.

Чашката се напълни толкова бързо, че кръвта взе да прелива през ръба й на пода.

— Минута и една осма — обяви на висок глас Лоуър. — Бързо, Кола! Тръбичката!

Подадох му тръбичката, а животворната кръв на Сара вече се стичаше на пода. Пъхнах второто перо във вената на майката, този път в обратната посока, та чуждата кръв да се слее със собствената й. Щом кръвта на момичето потече през сребърната тръбичка, Лоуър много внимателно я свърза с перото, стърчащо от ръката на майката.

Взря се напрегнато в мястото на съединението.

— Май стана — продума, неспособен да потисне изненадата в гласа си. — И не виждам никакви признаци за съсирване. Колко дълго преценявате, че трябва да изчакаме?

— До осемнайсет унции ли? — отвърнах и припряно направих изчисленията си, докато Лоуър броеше. — Около четиринайсет минути — заключих. — Нека са петнайсет.

Настана мълчание, докато Лоуър броеше напрегнато на ум, а момичето, прехапало устна, изглеждаше разтревожено. Тя беше много смела, признавам й го. По време на цялата процедура нито веднъж не се оплака, нито изписка. Аз също бях в състояние на нервно напрежение, докато чаках резултата. Засега нищо не подсказваше накъде ще се обърнат нещата.

— … петдесет и девет, шейсет… — произнесе накрая Лоуър. — Достатъчно. Вадим.

Той измъкна тръбичката и я пусна на пода, като умело притисна с пръст вената на майката и отстрани перото. Аз извадих перото от тази на момичето и се заехме да бинтоваме ръцете им, за да спрем кръвотечението.

— Приключихме — обяви Лоуър с удовлетворение. — Как се чувстваш, драга?

Тя тръсна глава и два пъти дълбоко пое въздух.

— Малко съм замаяна, струва ми се — промълви. — Иначе съм добре.

— Чудесно. А сега поседи спокойно. — И той се наведе над майката. — Никаква промяна тук. Вие как мислите?

Поклатих глава.

— Не е по-добре, но не е и по-зле. То се знае, нужно е време младата кръв да упражни действието си.

— Каквото и да е то — промърмори Лоуър. — Обикновено в такива случаи се препоръчва силно средство за повръщане, но при подобни обстоятелства ми се струва противопоказно. Струва ми се, любезни ми Кола, че ни остава само да седим и чакаме. Да се надяваме и молим. Вашият метод или ще проработи, или не. Това е. Сега е късно да променим каквото и да било.

— Вижте момичето — казах, като забелязах, че тя започна да се прозява, лицето й пребледня и се оплака от виене на свят.

— Това е просто от загубата на кръв. Отнехме част от жизнената й сила и няма как тя да не усети слабост. Легни до майка си, мила, и поспи.

— Не бива. Трябва да я наглеждам.

— Не се безпокой. Кола ще се върне да провери как е тя, а по-късно ще изпратя доверен човек, за да ни осведоми как вървят нещата тук. Затова лягай до нея и нямай грижа за нищо. Ама че ден, а, Кола? Първо доктор Гроув, а после това. Краката не ме държат от изтощение.

— Какво? — обади се Сара. — Какво се е случило с доктор Гроув?

— Хм?… Да, ти го познаваш, съвсем бях забравил. Ами, той умря. Кола го намерил сутринта мъртъв в стаята му.

Момичето, което бе запазило спокойствие и при загубата на кръв, и при мисълта, че майка й умира, като че го изгуби при тази новина. Пребледня още повече и за наше смайване скръбно поклати глава, а после се сгуши на леглото и скри ръце в дланите си. Беше много трогателно и неочаквано, но забелязах, че при всичката си мъка не попита как е станало.

С Лоуър се спогледахме и стигнахме до негласно споразумение, че с нищо не можем да помогнем. Кръвопускането я бе отслабило, а в празния й стомах се бяха освободили секреции, предизвикващи в тялото всички симптоми на хистерия.

Приятелят ми се държа прекрасно, като показа сърдечна доброта и вложи всичките си умения, каквито привидното му лекомислие не предполагаше и които правеха мрака на обземащата го от време на време ярост още по-непонятен за мен.

Като се убедихме, че имат достатъчно храна и дърва за огрев, завихме пациентката с топло одеяло, пожелахме й всичко хубаво и си тръгнахме, защото не ни оставаше да сторим друго. След два-три часа се върнах, за да проверя дали са настъпили промени. И майката, и дъщерята спяха и трябва да кажа, че сънят на майката изглеждаше по-спокоен.

Дванадесета глава

Когато вечерта се срещнах с Лоуър в гостилницата на Мама Джейн, недалеч от Главната улица, където съдържателката предлагаше ядивна храна на ниски цени, той изглеждаше в много по-добро разположение на духа, отколкото по-рано през деня.

— Е, как е вашата пациентка? — подвикна ми от масата, едва щом влязох в малкото салонче, претъпкано от студенти и от по-бедни членове на факултета.

— Почти без изменения — отвърнах, след като той нареди на студент да ми отстъпи мястото си. — Все още спи. Дишането й е по-леко и се забелязва приток на кръв в бузите.

— Така и следваше да се очаква — каза той. — Но това ще го обсъдим по-късно. Може ли да ви представя свой добър приятел? Събрат лекар и поклонник на експеримента. Господин Да Кола, запознайте се с господин Джон Лок.

Мъж приблизително на моята възраст със слабо лице, надменно изражение и дълъг нос, вдигна глава, промърмори нещо и мигом отново се зае с храната, препълваща чинията му.

— Както виждате, блестящ събеседник е — продължи Лоуър. — Как му се удава да остава толкова слаб при всичкото това тъпчене, е една от великите тайни на Природата. Завещал ми е тялото си посмъртно и може би ще успея да разбуля тази загадка. А сега, към вечерята. Надявам се свинска глава да ви е по вкуса. Срещу два пенса с толкова зеле, колкото можете да изядете. Бирата е половин пени. Не остана много, затова побързайте да повикате майчицата.

— А как е приготвена? — осведомих се с интерес, тъй като наистина умирах от глад.

Покрай вълненията през деня съвсем забравих обяда и при мисълта за свинска глава с ябълки и бренди, а може би и с няколко скаридки, ми потекоха слюнки.

— Варена в оцет — отговори ми. — Как иначе?

— Вярно, как иначе — въздъхнах. — Е, така да е.

Лоуър повика жената, поръча от мое име и ми връчи чаша с бира, налята от неговата кана.

— Казвайте, Лоуър, какво има? Личи си, че нещо ви забавлява.

Той притисна пръст към устните си.

— Шшт! Това е велика тайна. Надявам се, че не сте зает тази вечер.

— Че с какво мога да съм зает?

— Чудесно. Искам да ви се отблагодаря за любезността, с която ми позволихте да ви помогна днес. Предстои ни работа. Получих поръчка.

— Що за поръчка?

— Погледнете в чантата ми.

Надникнах вътре.

— Бутилка бренди — установих. — Отлично. Любимото ми питие. След виното, разбира се.

— Не искате ли да го опитате?

— На всяка цена. Тъкмо ще отмие от устата ми вкуса на варен свински мозък.

— Не ще и дума. Погледнете по-внимателно.

— Наполовина празна е.

— Изключително наблюдателен сте. Сега разгледайте дъното.

— Утайка — заключих, като хвърлих поглед.

— Да, само че утайка оставя виното, а не брендито. И тази е някак зърнеста. От какво е?

— Нямам представа. Какво значение има?

— Бутилката е от стаята на доктор Гроув.

Намръщих се.

— Но какво сте правили там?

— Поканен бях да присъствам. Господин Удуърд е далечен роднина на Бойл. Както не след дълго ще установите, всички са в някакво далечно родство с Бойл. Самият той се отказа да помогне, с оправданието, че не е достатъчно осведомен в тази област. Помоли мен да го заместя. Естествено, бях възхитен. Удуърд е важна персона.

Поклатих глава. Виждах вече накъде духа вятърът. Горкият Гроув, помислих си, така и не успя да се спаси в Нортхамптън.

— Стори ми се, че той покани друг човек. Бейт, ако не се лъжа.

Лоуър презрително щракна с пръсти.

— Прадядо Бейт? Та той и от леглото не става, ако Марс е във възход, а единственото лечение, което прилага, са пиявици и дим от запалени билки. Цялата му ученост стига колкото да установи, че бедният Гроув е мъртъв. Не, Удуърд не е глупак. Нужно му е мнение от човек, който знае какво говори.

— А вашето мнение?

— Ето тук е тънкият момент — отвърна уклончиво. — Направих бегъл оглед на трупа и реших, че е нужно по-подробно обследване. Тъкмо с това ще се заема довечера в кухнята на ректора. Помислих си, че може да пожелаете да присъствате. Лок също има намерение да дойде и ако Удуърд не се поскъпи с виното, ще си прекараме времето много ползотворно.

— Би било чудесно — казах, — но сигурен ли сте, че ще ме допуснат там? При срещата ни Удуърд не се показа особено приветлив.

Лоуър махна безгрижно с ръка.

— Не се тревожете за това. Видели сте се при утежняващи обстоятелства.

— Той се държа оскърбително — настоях. — Обвини ме, че отправям клеветнически намеци.

— Нима? И какви точно?

— Не знам. Само попитах не се ли е преуморявал клетникът с някаква физическа активност. Удуърд почервеня от гняв и ме обвини в злонамереност.

Лоуър потърка брадичката си и по устните му плъзна усмивка на разбиране.

— Виж ти — промърмори. — Значи е възможно да е вярно.

— Кое да е вярно?

— Носеха се разни слухове — намеси се Лок, който беше приключил с вечерята и бе готов да посвети вниманието си на нещо друго. — Нищо сериозно, но някой бе пуснал мълвата, че Гроув блудства с прислужницата си. Аз самият го намирах за малко вероятно, предвид че източникът на тези сплетни беше Уд.

— Нещо не разбрах… — понечих да кажа.

Лок вдигна рамене, сякаш не му се искаше да продължи, но Лоуър не беше толкова сдържан.

— Въпросната прислужница беше Сара Блънди.

— Държа да кажа, че Гроув винаги ми е изглеждал порядъчен човек, способен да устои на въртиопашки като нея — отбеляза Лок. — А клюката, както споменах, идеше от онзи клоун Уд и естествено, не й придадох значение.

— Кой е Уд?

— Антъни Уд или Антъни де Уд, както му е угодно да се именува, тъй като се причислява към благородническото съсловие. Още ли не се познавате с него? Не бойте се, няма да го избегнете. Той ще ви издири и ще ви извади душицата. Антиквар от най-досадните.

— Не, държа да сме справедливи — намеси се Лоуър. — В тази област той е отлично осведомен.

— Може би, но пак си остава жалък клюкар и завистник; никой освен него няма заслуги и пробива единствено благодарение на връзки. Сигурно е убеден, че и Христос дължи положението си благодарение на семейно влияние.

Лоуър се изхили на това богохулство, а аз скришом се прекръстих.

— Хубава работа, Лок, ето че смутихте нашия приятел папист — упрекна го той шеговито. — Работата е там, че Уд води монашеско съществуване сред своите книги и ръкописи и девойката с нещо го е привлякла. Беше прислужница на майка му и горкият Уд се смята за измамен от нея.

Лок се подсмихна.

— Единствен Уд би могъл да се изненада от нещо такова — рече той. — Но така или иначе, той уреди момичето на работа при Гроув, а после започна да плещи своите измислици за тях. И тъй като е злопаметен, залови се да разпространява слуховете из целия град, та за да запази доброто си име, Гроув бе принуден да я изгони.

Лоуър го ръчна с пръст в рамото.

— Тихо, приятелю — предупреди го. — Ето че се задава и самият той. А знаете как не търпи да го одумват.

— О, господи — промърмори Лок. — Това няма да го понеса. Не и по време на хранене! Приемете извиненията ми, господин Коул.

— Кола.

— Господин Кола. Надявам се да се видим по-късно. Приятна вечер, господа.

Той стана, бързо се поклони и се отправи към вратата, неучтиво припряно, като пътьом кимна на един до абсурдност неспретнат мъж, който се насочи към нас.

— Господин Уд! — любезно подвикна Лоуър. — Заповядайте, седнете при нас, ще ви запозная с приятеля си господин Кола от Венеция.

Уд вече сядаше, без да е дочакал поканата, и се притисна толкова плътно до мен, че нямаше как да не доловя мириса на непраните му дрехи.

— Добър вечер, господине. Добър вечер, Лоуър.

Лесно ми беше да разбера защо Лок се изниза така скоропостижно. Не стига че от този човек вонеше и бе лишен дори от подобие на добри обноски — дотам, че носеше очила пред хора, сякаш забравил, че вече не е в библиотеката си, — но и самото му присъствие незабавно помрачи духа на веселие, който дотогава цареше на масата.

— Както разбрах, вие сте историк — казах в опит да завържа любезен разговор.

— Да.

— Навярно е много интересно поприще. В университета ли работите?

— Не.

Ново мълчание, което прекъсна Лоуър, като отмести стола си и стана от масата.

— Нужно ми е да се подготвя — обясни той, все едно не забелязваше безмълвната ми паническа молба да не ме оставя насаме с господин Уд. — Ще ви очаквам у господин Щал на улица „Търл“ след половин час.

И с лека усмивка, подсказваща, че прекрасно съзнава как ме е насадил на пачи яйца, Лоуър си тръгна и ме остави в компанията на господин Уд. Самият той не поръча никаква храна, а се залови да обира остатъци от чужди чинии, като смучеше костите отвратително шумно. Реших, че трябва да е много беден човек.

— Сигурно са ви наприказвали всякакви гадни неща за мен — подхвърли и с жест ми попречи да възразя. — Не си правете труда, знам как ме обсъждат.

— Очевидно това не ви засяга особено — казах предпазливо.

— Напротив. Всеки човек иска да бъде високо ценен, нали така?

— Е, чувал съм далеч по-лоши неща за други хора.

Уд изръмжа и се зае с чинията на Лоуър. Тъй като начинът на приготовление на свинската глава съвсем ми беше убил апетита, приближих към него и своята, почти пълна с храна.

— Много сте любезен — каза той. — Извънредно много.

— Може да смятате Лоуър за фалшив приятел — подхванах, — но той не спести похвали за уменията ви във вашата професионална област. И това ме изкушава да ви попитам с какво точно се занимавате.

Той отново изръмжа и аз се уплаших да не би утоляването на глада да го направи прекалено разговорчив.

— Вие ли сте онзи лекар венецианец, за когото чувам? — попита ме вместо отговор.

— Венецианец съм, но не съвсем лекар — отвърнах.

— Папист?

— Да — потвърдих и застанах нащрек, но той не се впусна в обидни квалификации.

— И смятате ли, че еретиците трябва да горят?

— Моля? — Бях стъписан от несръчния му маниер да води разговор.

— Ако някой бъде изкушен да напусне лоното на църквата, вашата или която и да е друга, вярвате ли, че трябва да гори в пламъци?

— Не непременно — отговорих, като търсех подходящи аргументи. Стори ми се по-разумно да поддържам разговора в границите на общи теми и да не допускам ровене в моите дела. Не търпя сплетни и слухове. — Възможно е да заслужава да изгуби живота си, ако приемете доводите на Тома Аквински, който задава въпроса защо фалшификаторите на монети подлежат на смъртно наказание, а не и фалшифициращите вяра. Впрочем, мисля, че в наши дни това се случва много рядко, въпреки онова, на което вие, протестантите, сте се наслушали.

— Имах предвид да горят в Ада.

— О!

— Ако ме кръсти свещеник-еретик, опрощават ли ми се греховете на Адам? — замислено произнесе той. — Ако ме венчае такъв, ще бъдат ли децата ми законнородени? Киприан е казал, ако не се лъжа, че силата на тайнството произтича ex opera operantis, така че кръщение, извършено от еретик, няма да е никакво кръщение.

— Но папа Стефан е възразил и е посочил, че тя съществува ех opera operato или по силата на действието, а не на положението на действащия — изтъкнах. — Така че не ви заплашва никаква опасност, ако и от двете страни намеренията са били добри.

Той подсмръкна и избърса устата си.

— Защо питате?

— Вие, папистите, вярвате в смъртния грях — продължи разсеяно той. — Много мрачна доктрина по моему.

— Не чак колкото вашата за предопределението. Вярвам, че Бог може да прости всичко, дори смъртния грях, ако реши. А вие твърдите, че хората печелят или губят безсмъртните си души, преди още да са се родили, и дори Бог не може да промени това. Що за жалък Бог е това?

В отговор той отново изсумтя и като че не бе склонен да продължи дискусията, което ме озадачи, тъй като именно той я подхвана поначало.

— Може би искате да станете католик? — предположих, като ми хрумна, че би могъл да засяга тази тема не просто от неловкост и неумение да води разговор. — Затова ли ми задавате този въпрос? Предполагам, че ще трябва да потърсите някой по-осведомен в догмите от мен. Аз съм твърде слаб в богословието.

Уд се засмя и аз почувствах, че най-сетне ми се е удало да преодолея болезнената му вглъбеност в себе си. Реших, че е немалка победа, тъй като няма по-упорито нещо от протестант, потънал в меланхолия.

— Тук сте абсолютно прав, господине. Стори ми се, че ви видях миналата неделя да влизате в еретическа църква с господин Лоуър.

— Да, отидох с него на службата в „Сейнт Мери“, но не съм се причестявал. Макар че можех да го сторя.

— Вие ме изумявате. Как така?

— Коринтяните не са виждали вреда в яденето на месо, предлагано в жертва на езически идоли, макар да са знаели, че тези богове не съществуват — припомних. — И колкото и заблудени да са били в много други отношения, тук съм съгласен с тях. Подобно действие с безобидно, ереста е в умишленото поддържане на фалшива вяра.

— Ако ни представят истината, а ние откажем да приемем свидетелствата за нея с очи и уши?

— Очевидно това е грях, нали така?

— Дори ако тази истина противоречи на общопризнатото?

— Някога вярата в Христос е противоречала на всичко общопризнато. Но да се установи истината, не е така лесно. Ето защо не бива да бързаме да отхвърляме традиционни вярвания, та макар и да ги критикуваме в тесен кръг.

— Звучи ми йезуитско — заяви Уд. — Ще възразите ли, ако пожелая да присъствам на служба във ваша църква?

— Бих ви посрещнал там на драго сърце. Не че точно моя работа е да приветствам или гоня някого.

— Признавам, много свободно приемате нещата. Но защо смятате англиканската църква за еретична?

— Поради причините, които изложих. А и защото папата я е заклеймил като такава.

— О, разбирам. Ами ако някое предложение е безспорно еретично, но не е било заклеймено? Бих ли имал аз… или вие… свободата да го приемем?

— Вероятно зависи от естеството му — отвърнах, като отчаяно търсех начин да се измъкна от този разговор, който отново бе отишъл в задънена улица. Но той беше упорит човек и явно толкова много му се искаше компания на горкия, че не можех да си позволя да бъда жесток. — Ако желаете, ще ви посоча пример. Преди няколко години ми попадна книга за еретичните движения от ранните векове на църквата. То се знае, чували сте за фригиеца Монтан и твърдението му, че новите пророци от всяко поколение ще добавят към думите на нашия Господ Бог.

— И е бил заклеймен от Иполит.

— Ала подкрепен от Тертулиан и получил благоприятни отзиви от Епифан. Но аз друго исках да кажа. Във въпросната историческа книга се споменава една жена, Присцила, последователка на Монтан, и нейните твърдения никога не са били заклеймени, доколкото ми е известно, тъй като почти никой не ги е чувал.

— И какво е казвала тя?

— Че изкуплението е неспирен процес и във всяко поколение ще се възражда Месия, ще бъде предаван, ще умира и ще възкръсва, докато човечеството не се отвърне от злото и не престане да съгрешава. Изказва още много подобни мисли.

— И казвате, че тази доктрина е убягнала на човешкото внимание — каза Уд, кой знае защо много по-силно заинтересуван от примера, който приведох, отколкото от каквото и да било друго, казано от мен от момента, когато му дадох чинията си с храна. — Нищо чудно. Това е просто по-грубовата версия на Ориген, който твърди, че Христос е разпван всеки път щом извършваме грях. Това е метафора, възприемана буквално.

— Мисълта ми беше, че макар да няма официално заклеймяване на проповядваното от Присцила, католиците несъмнено са задължени да го отхвърлят, както отхвърлят всякакви езически религии. Доктрината и литургията са представени с пълна яснота и трябва да приемем, че което не е разрешено, по дефиниция се изключва.

Раздаде се ново сумтене от Уд.

— И никога ли не се бунтувате срещу онова, което ви е казано да вярвате?

— Често го правим — отвърнах весело. — Но не и срещу доктрината, тъй като тя е очевидно правилна във всички подробности. Вашият господин Бойл вярва, че когато науката и религията са в конфликт, значи има някаква грешка в науката. Това е почти като да кажеш, че когато индивидуалният ум и църквата са в противоречие, задължение на индивида е да открие в какво се състои грешката му.

Виждах, че интересът на Уд към разговора е много по-силно разпален от моя и че е на ръба да предложи да идем някъде да пийнем, та да продължим увлекателната си беседа. Не се сещах за нищо, което да желая по-малко от това, тъй че преди да бъда поставен в положение да му откажа, изправих се припряно.

— Простете, господин Уд, но имам уговорка с Лоуър и вече закъснях.

Лицето му посърна от разочарование и на мен ми домъчня за бедния човек. Сигурно е тежко да си изпълнен с най-добри намерения и да полагаш толкова усилия, само за да ти бъде отказана дружеска близост. Щях да съм по-отзивчив, ако имах време, въпреки че не ми допадаха неговият педантизъм и нестройният му маниер на водене на разговор. За щастие не ми се наложи да лъжа, за да се отърва от него, наистина ме чакаха по-важни дела. Оставих го да седи там и да довършва вечерята ми съвсем сам и да е единственият мълчащ в помещение, изпълнено с весело общуване.

* * *

Петер Щал, с когото Лоуър желаеше да се консултира, беше германец и минаваше за нещо като маг заради задълбочените си познания в областта на алхимията. Когато беше подпийнал, можеше да разправя увлекателно за философския камък, за вечния живот и за начините да се превръщат неблагородни метали в злато. Лично аз винаги съм смятал, че на думи нещата стоят по един начин, но демонстрацията винаги е за предпочитане, а Щал при всичките му твърдения и мъгляви фрази никога не беше дарил вечен живот дори на паяк. Нито пък изглеждаше богат, от което заключавах, че и нищо не е съумял да превърне в злато. Впрочем, както веднъж той сам каза, простият факт, че нещо не е направено, не е доказателство, че е невъзможно да бъде направено; той би приел, че такива неща са невъзможни, само когато го убедят, че материята е неизменяемо облечена в уникална форма. Всички свидетелства дотук, беше изтъкнал, сочат, че е възможно преобразуването на неблагородни материали в първични елементи. След като aqua fortis[1] може да бъде превърната в сол — което е достатъчно просто, — то на какво основание някой като мен насмешливо ще отхвърля предположението, че камъкът може да бъде превърнат в злато, ако бъде намерен нужният метод? Същото било с лекарствата, всички те целели отблъскване на болестта, на старостта, на упадъка; някои дори действали. Можел ли съм да се закълна тогава — и да посоча основания за своята убеденост, че няма върховен лек, който завинаги да отстрани болестите? Та нали най-добрите умове на Античността го бяха вярвали и съществува дори потвърждение в Библията. Не е ли живял Адам 930 години, Сет — 912, а Матусал — 969, както се казва в Битието?

Лоуър отрано ме бе предупредил за трудния му характер и че единствено на Бойл се удава да го овладява. Пороците му се равняваха на дарбите му, тъй като той бе непокаял се содомит и намираше удоволствие да предизвиква погнуса у събеседниците си. По онова време беше някъде над четирийсетте и показваше признаци на упадък, каквито порокът влече зад себе си: дълбоки бръчки край уста, пълна с прогнили зъби, и прегърбена стойка, белег на неговата подозрителност и неприязън към света. Беше от хората, които смятат всички останали за по-нисши от себе си, без значение от тяхното положение, успех или качества. Нямаше монарх, който да умее да управлява владенията си по-добре, отколкото би го правил той, нито епископ с неговите познания в теологията, нито адвокат с равни на неговите умения да води дело. Колкото и да е странно, единствената област, в която не проявяваше арогантност, бе тъкмо онази, където тя би била оправдана, а именно дарбата му за химически експерименти.

Притежаваше и още една чудатост: макар да се отнасяше към всички с презрение, веднъж щом любопитството му бъдеше запалено, отдаваше неуморно време и усилия. С хора не го биваше да общува, но възложиш ли му интересна задача, готов бе да работи над нея до изнемога. Макар да изглеждаше, че не може да предизвика друго освен отвращение, аз неволно бях започнал да изпитвам към него предпазливо уважение.

Трудно можеше да бъде убеден да помогне, макар да знаеше, че Лоуър е близък с Бойл, негов работодател по това време. Когато му обяснихме ситуацията, той се тръшна на едно кресло и ни изгледа с презрение.

— Е, и? Той е мъртъв — изрече на своя латински с тежък акцент, който говореше със старомодна отчетливост и тежест, отдавна отхвърлени от познавачите в Италия, въпреки че англичаните и други (както ставаше ясно) още имаха пристрастие към тях. — Има ли значение как точно се е случило?

— Естествено — отвърна Лоуър.

— Защо?

— Защото винаги е важно да се установи истината.

— И смятате, че това е възможно?

— Да.

Щал изсумтя.

— Ами значи сте по-голям оптимист от мен.

— А вие с какво си прекарвате времето?

— Развличам господарите си — отвърна жлъчно. — Искат да узнаят какво ще се получи, ако се смеси медна патина със селитра, и аз ги смесвам. А какво ще стане, ако сместа се нагрее? Нагрявам я.

— А после не се ли опитвате да установите защо се е случило каквото се е случило?

Той небрежно махна с ръка.

— Пфу! Не. Опитваме се да установим как се случва, не защо.

— Нима има разлика?

— Разбира се. Опасна разлика. Разривът между „как“ и „защо“ много ме тревожи, както би трябвало да тревожи и вас. Тъкмо тази разлика ще стовари света на главите ни. — Той се изсекна и ме погледна гнусливо. — Вижте какво, аз съм зает човек. Идвате тук със загадка. Вероятно е от областта на химията, иначе не бихте се унижили да молите за услугите ми. Така ли е?

— Имам най-високо мнение за вашите дарби — увери го Лоуър. — И струва ми се, съм дал достатъчно доказателства за това. От дълго време ви плащам за уроци.

— Да, да. Но не ме удостояват често със светски посещения. Не че аз възразявам, имам си по-интересни дела от празните приказки. Така че ако очаквате от мен услуга, казвайте каква е тя и си заминавайте.

Лоуър очевидно отдавна бе привикнал към тези грубости. Аз на негово място вероятно вече щях да съм си тръгнал, но той невъзмутимо извади от чантата си бутилката с бренди и я постави на масата. Щал я приближи до очите си и примижа — ясно беше, че е късоглед, и не би му било излишно да се снабди с очила.

— Е? Какво е това?

— Това е бутилка с бренди и странна утайка на дъното, която виждате не по-зле от мен, макар и да се преструвате на сляп. Искаме да узнаем от какво е.

— Аха! Дали доктор Гроув е убит от силата на алкохола, или от някаква друга сила. Дали виното им е яд змийски и мъчителна отрова аспидова.

Лоуър въздъхна.

— Второзаконие, глава 32, стих 33 — отговори. — Да, именно.

После зачака търпеливо, докато Щал старателно изобразяваше дълбок размисъл.

— И тъй, как да проверим тази субстанция, след като тя вече е замърсена от течността? — Германецът размишлява още известно време. — Защо не предложите някоя вечер чаша от това бренди на вашата разпътна прислужница? Ще решите два проблема отведнъж.

Лоуър отвърна, че идеята не е добра. Трудно би било да се повтори експериментът, та макар и да е успешен.

— А сега, ще ни помогнете ли, или не?

Щал се ухили и разкри прогнилите си черни зъби, които като нищо може да бяха причина за злобния му нрав.

— Разбира се — отвърна. — Крайно увлекателна задачка. Ще е нужна серия от опити, достатъчно многобройни и достъпни за повторение, та да бъде идентифицирана тази утайка. Но за начало ще трябва да я извлека в по-удобна за употреба форма. — Посочи бутилката. — Предлагам да си идете и да дойдете след няколко дни. Мразя да ме пришпорват.

— Но не може ли да започнем поне?

Щал въздъхна, после вдигна рамене и се изправи.

— Ами хубаво, ако това ще ме избави от присъствието ви.

Той се приближи до полицата и избра маркуче с тънък стъклен накрайник, който пъхна в гърлото на бутилката. Приведе се, всмукна от другия край и бързо го постави в съд, където течността потече.

— Интересен и полезен способ — поясни. — Широко известен и все пак удивителен. Докато втората част на маркучето е по-дълга от първата, течността ще изтича, тъй като течността, слизаща надолу е по-тежка от тази, изкачваща се нагоре. Иначе в маркучето ще се образува вакуум, какъвто е невъзможно да се поддържа. А истински интересният въпрос се заключава в това какво ще се случи, ако…

— Нали няма да изтеглите и цялата утайка? — тревожно попита Лоуър, когато нивото на брендито в бутилката забележимо спадна.

— Виждам, виждам. — И Щал бързо извади стъкления накрайник.

— А сега?

— А сега ще извлека утайката, която трябва да се промие и изсуши. Това ще отнеме време и вече няма причини да оставате тук.

— Просто споделете плана си.

— Всичко е много просто. Първо ще я подгрея леко, за да се изпари течността, после ще я промия с прясна дъждовна вода, ще я оставя отново да се утаи, отново ще изпаря течността, ще промия утайката и ще я изсуша повторно. Дотогава вече трябва да е достатъчно почистена. Три дни с ваше позволение. И нито миг по-рано, а ако се появите преди това, няма да говоря с вас.

* * *

Придружих Лоуър до Новия колеж, където отидохме в дома на ректора — обширна сграда, заемаща повечето от западната страна на квадратния вътрешен двор. Прислужникът ни въведе в салона, където Удуърд приемаше гостите си. Видяхме, че Лок вече е пристигнал и разговаряше непринудено, настанил се преспокойно в кресло, сякаш беше стопанинът тук. Помислих си, че имаше нещо у този човек, което винаги щеше да му печели благоволението на властимащите. Нямам представа как се получаваше така при него. Не притежаваше приятни обноски, нито беше украшение за обществото. Но усърдното му внимание към онези, които смяташе за по-достойни от себе си, бе неустоимо. И то се знае, той сръчно си създаваше репутация на блестящ ум, така че в края на краищата тези хора започваха да го покровителстват, като при това изпитваха благодарност към него. В по-късните си години започна да пописва книги, които минават за философски трактати, макар дори бегъл прочит да подсказва, че просто пренасяше в тях склонността си към ласкателство на метафизично ниво и обясняваше защо покровителите му бяха оправдани да съсредоточат цялата власт в ръцете си. Господин Лок не ми допадаше.

Неговата непринуденост и самоувереност в присъствието на ректора Удуърд бяха в остър контраст с поведението на приятеля ми Лоуър, който изпадаше в униние, когато му се налагаше да проявява тази смесица от почтителност и учтивост, нужна в присъствието на висшестоящите нему. Горкият! Отчаяно желаеше облагите от покровителство, но не притежаваше способността да се преструва и неловкостта му често създаваше впечатление за грубост. Не минаха и пет минути, когато вече беше забравено, че огледът на тялото на Гроув е възложен на Лоуър, а Лок е само поканен да присъства, така че разговорът се водеше между философа и ректора. Лоуър неловко седеше встрани, слушаше ги, потънал в потиснато мълчание, и ставаше все по-мрачен.

Аз, от своя страна, се задоволявах да си държа устата затворена, за да не си навлека отново неприязънта на ректора, и тук, нека му отдам справедливост, на помощ ми се притече Лок.

— Господин Кола е много притеснен, задето сте го смъмрили така строго сутринта — подхвърли той. — Спомнете си, че нашето общество му е чуждо и той не знае нищо за делата ни. Каквото и да е изрекъл, не е вложил умисъл.

Удуърд кимна и ме погледна.

— Приемете извиненията ми, господине — каза. — Бях разстроен и недостатъчно внимателен в думите си. Само че предишната вечер при мен постъпи жалба и аз изтълкувах погрешно изреченото от вас.

— Каква жалба?

— Доктор Гроув бе обсъждан за постоянен пост и това беше почти решено, а ето че дойде тази жалба, в която се твърдеше, че води разпътен живот и не бива да бъде назначаван.

— Заради онова момиче Блънди, нали? — попита Лок със светско равнодушие.

— Откъде знаете?

— По таверните това отдавна се говори, не че е някакво доказателство. Мога ли да попитам кой е подал жалбата?

— Изхожда от член на факултета — отвърна Удуърд.

— Но от кого именно?

— От кого именно засяга единствено колежа.

— А вашият жалбоподател подкрепил ли е обвинението си с някакви доказателства.

— Сочи, че момичето е било в стаята на доктор Гроув снощи, лично ги видял да влизат там. Изразява опасение, че са могли да ги видят и други и това би хвърлило сянка на колежа.

— А истина ли е било?

— Възнамерявах тази сутрин да попитам доктор Гроув.

— Значи тя е била там снощи, а на сутринта Гроув е открит мъртъв — обобщи Лок. — Виж ти…

— Допускате, че тя е сложила край на живота му?

— Боже милостиви, съвсем не — възрази Лок. — Но силно физическо претоварване при определени обстоятелства може да доведе до апоплектичен удар, както тъй простодушно отбеляза господин Кола сутринта. Това е далеч по-вероятното обяснение. В такъв случай несъмнено ще ни помогне щателно изследване. Нещо по-зловещо изглежда малко вероятно. При това господин Лоуър каза, че момичето май искрено скърбило, като узнало за смъртта на Гроув.

— Благодаря ви за тези сведения — каза ректорът. — Е, да пристъпваме ли към работа? Заръчах да поставят трупа в библиотеката. Къде бихте искали да направите огледа?

— Ще ни е нужна голяма маса — обади се намусеният Лоуър. — Най-подходяща ще е кухнята, ако бъде отпратена прислугата.

Удуърд отиде да даде разпорежданията си, а ние минахме в съседната стая да видим тялото. Когато къщата се опразни, пренесохме трупа в частта със слугинските помещения. За щастие вече бяха измили Гроув, та не губихме време с това крайно неприятно задължение.

— Май е най-добре да започваме, как мислите? — каза Лоуър, като разчистваше масата от вечерята.

Свалихме дрехите на Гроув и го положихме върху масата, както е дошъл на белия свят. Лоуър извади трионите си, наточи ножа си и нави ръкави. Удуърд реши, че не желае да присъства по-нататък, и ни остави.

— Ще взема перото си за писане, ако бъдете така добър да му обръснете главата — каза ми Лоуър.

Послушно се заех да го изпълня, надникнах в килера и открих там тоалетни принадлежности на някого от слугите. Върнах се с бръснач.

— Не само експерт по наместване на кости, но и бръснар — отбеляза Лоуър и взе да рисува главата, само за свои нужди, както си помислих. Остави листа настрана и се замисли за миг. После се приготви с ножа, триона и чук и всички произнесохме кратка молитва, както подобава на тези, възнамеряващи да нахлуят в най-съвършеното Божие творение.

— Забележете, че кожата не е почерняла — посочи Лок в разговорен тон, когато минутата за благочестие изтече и Лоуър започна да си проправя път в гръдния кош през слой жълта подкожна тлъстина. — Възнамерявате да направите проверка на сърцето ли?

Лоуър кимна.

— Ще бъде полезен експеримент. Не съм убеден от аргумента, че сърцето на жертва на отравяне не може да гори в огън, но да видим. — Лекият съскащ звук даде да се разбере, че пластовете тлъстина вече са пробити. — Как мразя да режа дебели хора!

Той довърши разсичането на гръдния кош, отметна пластовете тлъстина и ги притисна към масата.

— Бедата е там — додаде, след като вътрешностите вече бяха пред погледа му, — че в книгата, с която правих справка, не е посочено дали е нужно сърцето най-напред да се подсуши. Но, Кола, вие сигурно схванахте смисъла на забележката на Лок, че кожата не е почерняла. Признак на отсъствие на отрова. От друга страна е покрита със сини петна. Виждате ли? Има ги по гърба и по бедрата. Може би това означава нещо. Струва ми се, че не можем да стигнем до определен извод. Повърнал ли е преди смъртта си?

— Обилно. Защо?

— Жалко. Все пак ще отворя стомаха му за всеки случай. Подайте ми това шише.

И той сръчно прехвърли в шишето лигавата кървава и воняща пяна от стомаха.

— Бихте ли отворили прозореца, Кола? — помоли ме. — Да не правим дома на ректора негоден за обитаване.

— Отровените хора обикновено повръщат — казах, като си припомних случай, когато на моя наставник в Падуа му разрешиха да отрови престъпник, за да наблюдава резултата. Нещастникът умри в мъки, но тъй като иначе трябваше да му отрежат ръцете и краката и после да изгорят пред очите му собствените му вътрешности, преди животът да го е напуснал, той бе изпълнен с трогателна благодарност към учителя ми за неговото милосърдие. — Но ако не греша, рядко изхвърлят цялото съдържание на стомаха си.

Тук разговорът прекъсна и Лоуър се зае да прехвърля стомаха, далака, бъбреците и черния дроб в стъкленици, като коментираше всеки орган и ми го поднасяше да го видя, преди да го пусне в индивидуалния му съд.

— Обвивката е по-жълта от нормалното — съобщи бодро, тъй като работата малко по малко му беше върнала доброто настроение. — Стомахът и червата имат странен кафеникав цвят отвън. По белите дробове има черни петна. Черният дроб и далакът са силно обезцветени, а черният дроб изглежда… какво ще кажете?

Присвих очи да огледам по-внимателно този орган със странна форма.

— Ами не знам. Прилича ми на сварен.

Лоуър се позасмя.

— Самата истина. А сега жлъчката. Твърде течна е и с мръсножълт цвят. Крайно анормална. Дванадесетопръстникът е възпален, но няма следа от естествено разложение. Същото се отнася и за стомаха.

Видях, че замислено оглежда трупа и избърсва окървавените си ръце в престилката.

— Дотук — заявих твърдо.

— Моля?

— Не ви познавам добре, но този поглед вече го разгадавам. Ако се каните да отворите черепа му и да извадите мозъка, ще ви помоля настоятелно да се откажете. Стараем се да установим причината за смъртта му и би било противозаконно да режете от него още парчета само в интерес на собствените си изследвания.

— А и преди погребението ще бъде изложен за поклонение, не забравяйте това — подсети го Лок. — Трудно ще е да скриете, че сте отваряли черепа му. Бездруго вече имаме затруднение с обръснатата му глава.

Лоуър понечи да възрази, но после сви рамене.

— Блюстители на моята съвест — промърмори. — Е, добре, макар че медицинската наука може да понесе голям ущърб заради вашите морални предразсъдъци.

— Само временен, убеден съм. А и вече трябва да го сглобим отново.

Заехме се за работа, като запълвахме празнините с парчета плат, за да му придадем обичайния вид, зашихме го, а после бинтовахме местата на разрезите, за да не би от тях да започнат да изтичат секрети и да изцапат погребалната му премяна.

— Честно казано, никога не е изглеждал така добре — заяви Лоуър, когато Гроув най-сетне бе облечен в празничния си костюм, удобно разположен на креслото, а стъклениците с органите му бяха строени в редица. Лоуър очевидно бе решил да докопа поне тях. — А сега, финалният опит.

Той взе сърцето на покойника, постави го в малък глинен съд на печката и изля върху него четвърт пинта коняк. После взе една треска, подпали я от печката и я пъхна в съда.

— Малко заприлича на коледен пудинг — подхвърли вулгарно, когато брендито се запали, а после постепенно угасна и остави във въздуха неприятен мирис. — Какво ще кажете?

Внимателно огледах сърцето на доктор Гроув, после вдигнах рамене.

— Обвивката е малко обгоряла — казах, — но никой не би могъл да твърди, че е изгоряло поне частично.

— Такъв е и моят извод — удовлетворено изрече Лоуър. — Първото истинско доказателство в полза на отравяне. Много интересно.

— А някой изпробвал ли е по този начин сърцето на починал не от отравяне? — поинтересувах се.

Лоуър поклати глава.

— Не, доколкото ми е известно. Следващия път, като ми падне труп, ще опитам. Ако Престкот не беше такъв егоист, можехме незабавно да направим сравнение. — Той огледа кухнята. — Май трябва да поразчистим малко, че иначе слугите ще се разбягат, като надникнат тук утре сутринта.

Той се зае за работа с вода и парцал. Направи ми впечатление, че Лок не предложи помощта си.

— Готово — каза след няколко минути, през които аз разтребвах, той миеше, а Лок пафкаше с лулата си. — Ако повикате ректора, можем да върнем Гроув обратно. Но преди това — какво е мнението ни?

— Човекът е мъртъв — изрече сухо Лок.

— От какво?

— Няма достатъчно факти за изводи.

— А вие, безстрашни ми Кола?

— Свидетелствата дотук не сочат, че смъртта му не е била естествена.

— Как смятате вие, Лоуър? — попита Лок.

— Предлагам да се въздържим от преценка, докато не постъпят нови доказателства.

След като настоятелно ни предупреди да не споделяме с какво сме се занимавали тази вечер, ректорът Удуърд изслуша уклончивото ни заключение и ни благодари. Лицето му изразяваше дълбоко облекчение. Лоуър не му спомена нищо за Щал и той несъмнено смяташе въпроса за изчерпан.

[1] Силна вода (лат.) — алхимическото название на азотната киселина. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

Според обичая си англичаните погребват покойниците също така бързо, както и бесят. При нормални обстоятелства доктор Гроув вече щеше да бъде изложен в параклиса на Новия колеж, но под някакъв претекст ректорът отложи церемонията с цели два дни. Лоуър използва тази отсрочка, за да припира Щал, а аз останах съвършено свободен, тъй като господин Бойл бе заминал за Лондон, придобил особено очарование за него, откакто там се бе заселила любимата му сестра.

По-голямата част от деня прекарах при пациентката си, за да наблюдавам резултатите от опита. Още от прага с радост видях, че и нейното състояние, и съответно резултатите са добри. Госпожа Блънди не само се беше събудила в пълно съзнание, а и бе хапнала малко рядка супа. Треската бе изчезнала, урината бе придобила здравословен горчив вкус и което бе най-поразителното, появили се бяха признаци на заздравяване на раната. Много слаби, разбира се, но за пръв път състоянието й не се бе влошило след последната ми визита.

Бях възхитен и й отправих сияеща усмивка с всичката тържествуваща сърдечност, която лекар може да изпитва към послушен пациент.

— Драга моя — казах й, когато завърших прегледа, намазах я с мехлем и седнах на паянтовото столче. — Струва ми се, ще успеем да ви изтръгнем от лапите на смъртта. Как се чувствате?

— Малко по-добре, благодаря ви и хвала на Бог — отвърна тя. — Но се боя, че още не мога да се заловя за работа. И това ми е голяма грижа. С доктор Лоуър бяхте повече от добри и щедри, но няма да оцелеем, ако не мога да печеля пари.

— Дъщеря ви не печели ли достатъчно?

— Не толкова, че да се оправяме без дългове. Не й е лесно да намира работа, защото й се носи славата на избухлива и непокорна. Толкова е несправедливо! Нито една майка не е имала по-добра дъщеря.

— Понякога е по-смела в изказванията си, отколкото подобава на момиче в нейното положение.

— Не, господине, по-смела е в изказванията си, отколкото се позволява на момиче в нейното положение.

В слабия й глас прозвуча възражение, но смисълът на казаното не ми стана ясен на мига.

— Нима има разлика? — попитах.

— Сара е отгледана в общество на съвършено равенство между мъжете и жените. Трудно й е да приеме, че има неща, които са й забранени.

С труд потиснах насмешка, но си напомних, че тя е моя пациентка и трябва да я поддържам в добро разположение на духа. При това бях предприел пътуването си, за да уча нови неща, и макар от това тук да не можех да почерпя нещо полезно, по онова време бях достатъчно толерантен, та да не й противореча.

— Вероятно добър съпруг ще я научи на всичко, което има нужда да знае по въпроса — казах. — Стига да се намери такъв за нея.

— Да, няма да е лесно да се намери някой, когото тя би приела.

Тук вече не издържах и се разсмях на глас.

— Според мен би трябвало да приеме всеки, съгласен да я вземе, защото малко може да предложи в замяна.

— Само себе си. Ала това е много. Понякога ми се струва, че не я подготвихме правилно за живота — отвърна тя. — Нещата не се обърнаха както очаквахме. Сега е сама и родителите й са бреме, вместо подкрепа.

— Значи мъжът ви е жив?

— Не, господине. Но клеветите срещу него се отразяват на нея. По лицето ви виждам, че сте чували за него.

— Много малко и съм свикнал да не вярвам, когато чувам хули.

— В такъв случай сте рядка личност — изрече тя сериозно. — Нед беше любящ съпруг и прекрасен баща и посвети живота си да отстоява справедливостта в един жесток свят. Но той е в гроба, където скоро ще ида и аз.

— И тя си няма нищо и никого освен вас?

— Нед бе родом от Линкълншир, а аз от Кент. Всичките ми близки измряха, а неговите се пръснаха по света, когато блатата бяха пресушени и ги прогониха от земята им, без да им платят нито пени. Така че Сара няма роднини. Клеветата й отне надеждата за бъдеще, а малкото пари, които беше скътала за зестра, отидоха за мен, когато легнах болна. Щом умра, тя ще получи от мен само едно — свобода.

— Е, все някак ще се нареди — казах ободряващо. — Тя е млада и здрава, а умрете ли, ще се отнесете много зле към мен. Та аз правя всичко по силите си, за да ви спася живота. И не без успех, смея да твърдя.

— Навярно сте доволен, че лечението ви се оказа успешно. Странно е колко силно искам да живея.

— Е, радвам се, че ви бях в услуга. Мисля, че открихме метод с несравнимо значение. Жалко, че си нямате никого освен Сара. Ако разполагахме с повече време, щяхме да ви потърсим ковач. Само си представете: ако ви бяхме влели кръв от як мъж, вече щяхте да сте на крак. Но се боя, че духът, съдържащ се в женската кръв, не способства толкова бързо за зарастване на счупена кост. Може след седмица или две да повторим кръвопреливането.

Тя се усмихна и ми каза, че е съгласна на всичко, което бих могъл да изисквам от нея. И аз си тръгнах в отлично настроение, предоволен от себе си.

На разкаляната уличка срещнах Сара, понесла още дърва за огнището. Дори и нея поздравих приветливо и за мое учудване тя ми отговори със същото.

— Майка ти е много по-добре — казах й. — Аз съм просто във възторг.

Тя засия, за пръв път виждах на лицето й такова изражение.

— Господ ни се усмихна и ни прати вас, докторе — отвърна. — Дълбоко съм ви благодарна.

— Не ми благодари — отвърнах, все пак трогнат от отговора й. — Беше удивително интересно преживяване. При това, както разбираш, тя още не е напълно оздравяла. И е много слаба. По-слаба, отколкото й се струва на нея самата. И според мен ще е полезно да се продължи лечението. Трябва да следиш тя да не направи нещо, с което ще му попречи. Подозирам, че ще е трудна задача.

— Така е. Тя не е привикнала с бездействие.

Макар да бе настъпило затопляне и страната малко по малко да се изтръгваше от дългия зимен мрак, само щом задухаше вятър, студът ставаше непоносим и аз цял треперех под пронизващия повей.

— Трябва да поговоря с теб за всичко това — казах. — Не може ли да влезем някъде?

Тя ме осведоми, че зад ъгъла има пивница, където палят камина, и че можело да ида там, а тя щяла да отскочи до дома си, за да подсили огъня, да провери удобно ли е настанена майка й в леглото и после да дойде при мен.

Посочената от нея таверна никак не приличаше на просторното кафене на Тилярд, нито дори на големите странноприемници, отворени да обслужват пътниците на дилижанси, по-скоро беше кръчма за простолюдието и единственото й предимство беше камината. Съдържателката беше възрастна жена, която продаваше приготвен от нея ейл на местните жители, отбиващи се да се стоплят. Бях единственият посетител и очевидно не беше място, в което някога бе влизал джентълмен, та щом отворих вратата и пристъпих вътре, бях посрещнат с недружелюбно любопитство от страна на собственичката. Въпреки това се настаних до огъня и зачаках.

Сара се появи няколко минути по-късно и поздрави свойски бабата; беше добре дошла там, докато аз не бях.

— Тя е придружавала армията — поясни Сара.

Очевидно това изчерпваше всичко за жената и аз не попитах повече.

— А ти как си? — осведомих се, тъй като за мен бе важно да съм наясно не само за състоянието на получилия кръв, но и на този, който я е дал.

— Постоянно съм уморена — призна тя, — но това се изкупва многократно от подобрението у майка ми.

— Тя се безпокои за теб — казах. — А за нея това е вредно. Трябва да й се показваш весела и бодра.

— Старая се — кимна тя, — но невинаги е лесно. Вашето и на доктор Лоуър великодушие беше огромна помощ.

— Имаш ли работа?

— Понамира се. Почти всеки ден отново прислужвам в дома на Уд, а вечер понякога работя при майстора на ръкавици. Умело боравя с иглата, макар че да шиеш кожа, е по-трудно.

— Защо се разстрои толкова от новината за доктор Гроув?

Видях как изражението й се наостри веднага и уплашен, че отново мога да стана жертва на някое от нейните избухвания, предупредително вдигнах ръка.

— Моля те, не приемай въпроса ми като злонамерен. Задавам ти го със сериозни основания. Трябва да ти кажа, че смъртта му предизвика известна загриженост, а се говори, че са те видели в колежа същата вечер.

Тя продължаваше да ме гледа с каменно лице, така че аз продължих, донякъде учуден на себе си, че си правех този труд.

— Напълно е възможно някой друг да те попита за това.

— Какво значи „известна загриженост“?

— Съществува слаба вероятност да е умрял от отравяне.

При думите ми тя пребледня, сведе очи и се замисли за миг, а после отправи към мен празен поглед.

— О, така ли?

— Доколкото разбрах, била си му прислужница, но неотдавна те е освободил.

— Истина е. И то без причина.

— Ти ядоса ли се?

— Естествено, много при това. Кой не би се ядосал? Работех за него усърдно и добре, нямаше в какво да бъда упрекната.

— И ти дойде при него в кафенето. Защо?

— Вярвах, че ще се намери добрина в сърцето му да помогне на майка ми. Исках му пари назаем. — Тя ме изгледа гневно, сякаш отхвърляше и жалост, и порицание.

— И той ти отказа?

— Сам видяхте.

— Беше ли в стаята вечерта преди смъртта му?

— Някой твърди ли, че съм била?

— Да.

— Кой?

— Не знам. Ако обичаш, отговори на въпроса. Той е много важен. Къде беше онази вечер?

— Това не ви засяга.

Разбрах, че сме стигнали до задънена улица. Ако настоявах, тя щеше да си тръгне и по никой начин не би удовлетворила любопитството ми. И какви причини имаше за тази потайност? Никакви чак толкова важни, че заради тях да събужда подозрение към себе си, а до този момент вече би трябвало да е наясно, че се опитвам да й помогна. Пробвах за последен път и тя отново се изплъзна от отговор.

— Има ли някакво зрънце истина в слуховете?

— Не знам за никакви слухове. Кажете, нима някой твърди, че доктор Гроув е бил убит?

Поклатих глава.

— Мисля, че не. Засега няма основания да се смята така и той ще бъде погребан довечера. Щом това се случи, въпросът ще бъде приключен. Доколкото схващам, ректорът е искрено убеден, че няма нищо подозрително в смъртта му.

— А вие в какво сте убеден?

Отново вдигнах рамене.

— Често съм чувал за мъже на възрастта на Гроув, водили сходен начин на живот, които внезапно са умирали от апоплектичен удар. Така или иначе, мен това малко ме засяга. Основната ми грижа е майка ти и методът на лечение, който й приложих. Вече отдели ли изпражнения?

Тя поклати отрицателно глава.

— Когато се случи, запази ги — поръчах. — Ще са много важни за мен. Не й позволявай да става и не й давай да се мие. А най-важното, дръж я затоплена. И ако в състоянието й възникне промяна, незабавно ми съобщи.

Четиринадесета глава

Погребалната служба за Гроув беше тържествена и церемониална. Започна малко след здрачаване. Явно през целия ден се бяха правили приготовления за нея: градинарят на колежа беше изкопал гроб в сводестото пространство, съседстващо с параклиса, хорът от момчета беше репетирал, а Удуърд беше съставил надгробната си реч. Реших да присъствам, след като Лоуър ме уведоми, че никой няма да възрази; все пак Гроув беше един от малкото ми познати в Оксфорд. Настоях обаче и той да ме придружи; малко неща предизвикват по-голяма неловкост от това да присъстваш на погребална церемония и да не знаеш как да се държиш.

Той дълго мърмори, но накрая се съгласи. Както схващах, духът на Новия колеж не му беше по вкуса. Когато службата започна при препълнен параклис и водена от няколко свещеници в церемониални одежди, стана ми ясна причината за недоволството му.

— Трябва да ми разтълкувате — пошепнах му по време на кратка пауза — в какво се състои разликата между вашата и моята църква. Признавам си, аз не забелязвам никаква.

— Защото няма никаква — отвърна намусено Лоуър. — Защо направо открито не обявят поклонничество пред Вавилонската блудница, ще ме прощавате, Кола. Явно само това им се ще на негодниците.

Както забелязах, в параклиса имаше поне още половин дузина души, които споделяха възгледите на Лоуър и за разлика от него, не всички те се държаха подобаващо. Томас Кен, онзи, който беше влязъл в спор с Гроув по време на вечерята, подчертано нито веднъж не се изправи по време на службата и говореше на висок глас, докато се изпълняваше реквиемът. Доктор Уолис, човекът, отнесъл се така грубо с мен, седеше със скръстени ръце и с безмълвното неодобрение на професионален свещенослужител. Тук-там дори се чуваше смях в най-тържествените моменти, а околните хвърляха възмутени погледи. В една минута си помислих, че ще сме щастливци, ако заупокойната служба не прерасне в открито сбиване.

Но тя някак завърши без скандал и чух обща въздишка на облекчение, след като Удуърд произнесе финалната благословия и с бял жезъл в ръка поведе погребалната процесия навън от параклиса към гроба под арката. Четирима членове на факултета държаха покойника над зеещата яма, а Удуърд се подготвяше за надгробното си слово, когато откъм задните редици се надигна шум.

С Лоуър се спогледахме, и двамата сигурни, че страстите най-сетне бяха кипнали до предела си и последните мигове на Гроув на тази земя щяха да бъдат осквернени от богословски спорове. Някои членове на факултета се извърнаха назад с негодувание, през множеството премина ропот, когато бе принудено да се раздели, та напред да излезе едър мъж с побелели бакенбарди, плътен плащ и с изражение на силно смущение.

— Какво става? — извърна се от гроба Удуърд към смутителя.

— Това погребение трябва да бъде спряно — обяви мъжът.

Сръчках Лоуър с лакът и му прошепнах на ухото:

— Кой е този? Какво става?

Лоуър за миг се откъсна от ставащото и ми отвърна също шепнешком:

— Сър Джон Фулгроув, мирови съдия.

После ми даде знак да мълча.

— Вашата власт не се простира тук — възрази Удуърд.

— Не, простира се, когато става дума за насилие.

— Не е имало никакво насилие.

— Може би. Но моят пост ме задължава собственолично да се уверя в това. Получих официално известие, че е възможно да е извършено убийство, и се налага да проведа разследване. Знаете го също така добре като мен, ректоре.

При думата „убийство“ ропотът се усили. Удуърд застина над гроба, сякаш бранеше покойника от съдията. И наистина, той защитаваше своя колеж.

— За убийство и дума не може да става. Убедих се в това.

Съдията очевидно се чувстваше неловко, но не се канеше да отстъпи.

— Добре знаете, че всяко постъпило известие подлежи на щателна проверка. Това, че смъртта е станала зад стените на колежа, няма никакво значение. Вашите пълномощия тук губят сила. Не можете да ме възпрепятствате при такъв случай, нито да оспорвате властта ми. Нареждам да бъде спряно това погребение, докато не бъда напълно удовлетворен.

Под погледа на целия колеж и на голяма част от университета Удуърд взе да се поклаща напред-назад, като преценяваше как да реагира на създалата се ситуация. При обикновени обстоятелства явно не бе от колебливите, но този път бе решил да не бърза.

— Няма да отстъпя пред вашата власт — заяви накрая. — Не ви признавам правото да влизате тук без мое позволение и още по-малко да се вмесвате в работите на колежа. Не виждам основания за присъствието ви и по закон мога да изисквам да се оттеглите.

Присъстващите посрещнаха думите му с одобрителен шум, а сър Джон пламна от негодувание. След като утвърди авторитета си и не отстъпи нито на йота от принципите, Удуърд пристъпи към един вид компромис.

— И все пак вероятно разполагате с показания, които не са ми известни. Ако е извършено насилие, дълг е на колежа да се стигне до истината. Ще ви изслушам какво имате да кажете и ще отложа полагането в гроба дотогава. Ако сметна вашите сведения за недостоверни, то ще бъде извършено — с вашето съгласие или без него.

Отново се раздадоха насърчителни възгласи, породени от (както по-късно ми обясни Лоуър) майсторското отстъпление от незащитима позиция. Удуърд се разпореди да върнат покойника обратно в параклиса, след което поведе съдията към дома си.

— Виж ти — промърмори приглушено Лоуър, когато двамата прекосиха арката и минаха във вътрешния двор. — Много бих искал да знам какво се крие зад това.

— За какво говорите?

— Мирови съдия може да се задейства само ако някой подаде жалба за извършено престъпление. Тогава провежда разследване, за да установи основателна ли е жалбата. Кой тогава се е обърнал към него? Във всеки случай не и Удуърд, а доколкото ми е известно, Гроув нямаше роднини.

Побиха ме студени тръпки.

— Е, няма да го узнаем, като стоим тук — посочих.

— Прав сте. Дали да не си поделим бутилка в апартамента ми в Крайст Чърч? Току-виж сме измислили нещо там.

* * *

Доникъде не стигнахме, въпреки многото приказки и още повече вино. Въпросът кой се е обърнал към магистрата, така си и оставаше без отговор на следващата сутрин, когато се събудихме. Единственото, което научих, беше, че мадейрата, предпочитана от англичаните, оставя извънредно неприятен спомен на другия ден.

Нощувах при Лоуър, тъй като към края на разговора ни, прехвърлил се от Гроув на други любопитни и разнообразни теми, краката вече не ме държаха. Домакинът ми отново се върна към понятието дух и поддава ли се той на изследване — идея, имаща немалка важност за теорията, върху която се основаваше моето кръвопреливане.

— Предполагам — каза замислено той, — че можем да се облегнем за наличието на вашия жизнен дух в кръвта на съществуването на призраци, защото какво са те, ако не духове, освободени от телата? А в тях няма как да се съмнявам, защото с очите си съм виждал такъв.

— Нима? Кога? — полюбопитствах.

— Само преди два месеца — отвърна той. — Седях в същата тази стая и чух шумолене зад вратата. Отворих я, тъй като чаках гост, а там стоеше непознат млад човек. Беше много странно облечен, целият в кадифе, имаше дълга руса коса, а в ръката си държеше копринен шнур. Поздравих, а той се обърна и ме погледна. Не отговори, само се усмихна тъжно и заслиза по стълбите. Не отдадох голямо значение на случката и се прибрах обратно вътре. Гостът ми пристигна около минута по-късно. Попитах го дали е видял странния младеж, но той отвърна, че нямало никого на стълбите. По-късно узнах от декана, че млад мъж се самоубил през 1560 година. Излязъл от стаята си на моята площадка, отишъл в избено помещение в другия край на колежа и се обесил на копринен шнур.

— Хм…

— Какво „хм“? Просто посочвам един от редките случаи, когато най-добрите научни теории и практически наблюдения са в пълна съгласуваност. Ето защо не отхвърлям направо вашите недоказани предположения. Макар да не изключвам възможността за подобреното състояние на вдовицата Блънди да има и друго обяснение.

— Вижда ми се глупаво да отхвърляте вече съществуващо обяснение в полза на друго, с което не разполагате — отбелязах. — Ала доколкото ви разбирам, приемате, че духът, поддържащ живота, е същият онзи, който надживява края му.

Той въздъхна.

— Ами да, може да се каже. Макар дори Бойл още да не е измислил експеримент, който да покаже какво представлява този дух, ако изобщо има физическо измерение.

— Това би му навлякло много неприятности с богословите — подхвърлих. — А той май се старае да поддържа с тях най-добри отношения.

— Рано или късно ще се стигне дотам — отвърна моят приятел. — Стига само ние, учените, да не се ограничим изключително до материалните неща, защото какъв е смисълът в това? Но вие сте прав, Бойл надали ще иска да се изложи на такава опасност. Не мога да не го смятам за негова слабост. А от друга страна, вашият синьор Галилей е показал нагледно докъде води неразбирателството с църквата. Какво мислите по този въпрос?

То се знае, Лоуър бе чувал за онзи знаменит случай, разгорещено обсъждан в Падуа по времето, когато учех там, тъй като Галилей е бил на служба във Венеция, докато не се преместил във Флоренция, съблазнен от разкоша на Медичите. Там си спечелил много врагове, а това не му било от полза, когато изпаднал в беда заради твърдението си, че Земята се върти около Слънцето. Въпреки че падението му се беше случило малко преди раждането ми, то задълго бе наплашило много любознателни умове и ги бе научило хубаво да си помислят, преди да говорят. Така или иначе, се подразних, задето Лоуър го спомена, защото знаех какво ще е мнението му по въпроса и че ще използва фактите, за да отправи нови нападки към моята църква.

— То се знае, аз го почитам — казах — и скърбя за случилото се с него. Принадлежа на науката и се смятам за верен син на църквата. Също като господин Бойл твърдо вярвам, че науката не може да противоречи на истинската религия и видимите различия между тях се дължат на слабото ни разбиране на едната или на другата. Бог ни е дарил Библията и ни е дарил природата, в която да покаже творенията си. Абсурдно е да се смята, че би противоречил сам на себе си. Човекът е този, който създава недоразумения.

— Следователно в този случай някой е допуснал грешка — рече Лоуър.

— Това е съвършено очевидно — отговорих. — И никой не вярва сериозно, че съветниците на папата не са се заблуждавали. Но синьор Галилей също носи вина и може би по-голяма от тяхната. Бил е надменен човек с тежък характер и е виновен в това, че не се е погрижил да покаже как идеите му се съгласуват с доктрината. Честно казано, аз не вярвам тук да съществува противоречие. По-скоро има неразбиране, довело до злощастни последици.

— И те не са поради нетърпимостта на вашата църква?

— Според мен — не и мисля, че този случай е доказателство как католическата църква е по-открита за науката, отколкото протестантската. Спомнете си Коперник, Везалий, Торичели, Паскал, Декарт.

— Нашият господин Харви беше добър син на англиканската църква — отбеляза Лоуър със суховат тон, както ми се стори.

— Безспорно. Но му се е наложило да отиде в Падуа и там да формулира идеите си.

Лоуър изсумтя нещо неразбрано и вдигна чаша, за да ме поздрави с отговора ми.

— Да знаете, че ще ви направят кардинал — заяви. — Премерен и политичен аргумент. Мислите ли, че науката е длъжна да се доказва?

— Да, иначе се поставя като равна на религията, а не в нейна услуга и последствията от това ще са невъобразимо ужасни.

— Започвате да звучите досущ като доктор Гроув.

— Не — отговорих след кратък размисъл. — Той ни смяташе за шарлатани и се съмняваше в полезността на експериментите. Аз също се опасявам от тяхната сила и съблазън и се безпокоя да не би тази сила да породи у хората арогантност.

Можех да му се разсърдя за думите, но не исках да се караме, а и Лоуър не се стремеше да ме вкара в истински диспут.

— Във всеки случай — продължи той, — след като в нашата църква има хора като Гроув, какво право имаме да съдим когото и да било? Те имат по-малка власт да създават спънки, отколкото вашите кардинали, но стига да можеха, биха постъпвали точно така. — Той махна с ръка да покаже, че изоставя омръзналата му тема. — Разкажете ми за вашата пациентка. Тя наистина ли оправдава теорията, която стоварихте на плещите й?

Усмихнах се неволно.

— Удивително добре я поддържа. У нея се наблюдават явни признаци на подобрение и твърди, че от падането си насам никога не се е чувствала така добре.

— В такъв случай пия за мосю Декарт — отсече Лоуър и вдигна чаша, — както и за ученика му, именития доктор Да Кола.

— Благодаря ви — казах. — И според мен се отнасяте към идеите му с много повече уважение, отколкото признавате.

Лоуър притисна пръст към устните си.

— Шшт! — рече. — Четох трудовете му с интерес и полза за себе си. Но по-скоро ще се призная за папист, отколкото за картезианец.

Странен край на беседата ни, но тя завърши именно така. Без да се е прозял нито веднъж, Лоуър се намести по-удобно, като си присвои единственото топло одеяло, а мен остави да зъзна, и мигом заспа дълбоко. Известно време мислите ми безцелно се носеха към това и онова и дори не забелязах как подобно на него се потопих в прегръдката на Лета.

* * *

И двамата още спяхме, когато се появи пратеник от Щал да съобщи, че приготовленията са завършени и ако отидем по най-бързия начин, ще можем да станем свидетели на експеримента. Не можеше да се каже, че в съненото си състояние чувствах желание за среща с раздразнителния германец, но Лоуър неохотно призна, че наш дълг е да сторим всичко по силите си.

— Бог ми е свидетел, никак не ми се ходи при него — каза, докато се жабуреше и привеждаше в ред облеклото си, преди да се нахвърли на закуската от комат хляб и чаша вино. — Но след като с тази работа се е заел съдия, редно е да представим изводите си в изряден вид. Макар че той надали ще се съобрази с тях.

— Но защо? — изненадах се. — Във Венеция постоянно призовават лекари да изкажат мнението си.

— В Англия също. „Ваша милост, по мое мнение този човек е мъртъв. Наличието на нож в гърба сочи към смърт, настъпила не по естествени причини.“ Всичко върви гладко, стига нещата да не се представят усложнено. Е, тръгваме ли? — Той пъхна в джоба си втори комат хляб и отвори вратата. — Уверен съм, че не бихте искали да пропуснете това.

За мое немалко изумление Щал направо ни се зарадва, когато четвърт час по-късно се изкачихме по стълбите до задръстеното му от вещи и вонящо жилище на улица „Търл“. Възможността да блесне с находчивост и умения пред оценяваща публика явно му изглеждаше твърде съблазнителна, макар и много да се стараеше да се покаже намусен. Всичко беше готово — свещи, купи, стъкленици с течности, шест купчинки прах — съдържанието, извлечено от бутилката — и химикали, купени и изпратени му от Лоуър.

— Е, надявам се, ще се държите прилично и няма да ми губите времето с бърборене — изръмжа той и ни погледна свирепо, а Лоуър обеща, че само ще наблюдаваме и ще пазим мълчание.

Сам не си вярваше, нито пък успя да убеди Щал в това.

След като бе приключено с уводната част, Щал се залови за работа. Беше истинско удоволствие да се наблюдават умелите му точни движения и неприязънта ми бе прогонена от възхищение към неговата изобретателност и прецизност.

— Задачата — посочи той към купчинките с прашец — е много проста. Как да определим какво е утайката, извадена от бутилката? Огледът не доказва нищо, тъй като много вещества имат бял цвят и могат да бъдат превърнати в прах. Претеглянето също няма да помогне поради големия брой примеси. Можем да го вкусим и да го сравним с други субстанции, но дори да оставим настрана опасността, това също няма да ни даде нищо, ако вкусът не се окаже категорично разпознаваем. Ето защо — продължи той, като се разпалваше все повече — се налага да изследваме праха по малко по-различен начин. Ако например добавим в разтвора му амонячна сол, той може да реагира различно: да промени цвета си, да се затопли или да се разпени. Прахът може да се разтвори, да изплува или, запазвайки твърдостта си, да се утаи на дъното. Ако повторим опита с друга субстанция и тя се държи точно по същия начин, ще можем ли тогава да кажем, че двете са едно и също вещество?

Вече се канех да отговоря утвърдително, но той размаха пръст насреща ни.

— Не — отсече. — Разбира се, че не. Но виж, ако реагират различно, ще сме прави да заключим, че това са различни вещества. Ако се държат еднакво, можем да твърдим единствено, че пред нас са две субстанции, които, смесени с амонячна сол, си взаимодействат с нея по еднакъв начин.

Помълча, за да ни даде възможност да осмислим чутото, после продължи.

— Сега гадаете — продължи — как все пак можем да установим що за вещество е това. Отговорът е прост. Не можем. Както ви посочих миналата седмица, каквото и да си мислите, пълна увереност няма. Единствено можем да твърдим, че преобладаващите доказателства сочат към голяма вероятност това да е еди-каква си субстанция.

Все още малко знаех за английските съдилища, но във венециански съд след речта на Щал страната, от името на която той се изказва, не би имала никаква надежда да спечели.

— Е, и какво да правим? — зададе той реторичен въпрос. — Повтаряме опита отново и отново, и ако всеки път две субстанции се държат неотличимо една от друга, вероятността те да не са едно и също ще се намали дотолкова, че да се твърди как може да са различни, ще противоречи на разума и логиката. Разбирате ли?

Кимах. Лоуър не си направи този труд.

— Отлично — каза Щал. — И тъй, в течение на последните дни проведох своите опити над десетки и повече субстанции и направих изводи. Готов съм да покажа само резултатите — не разполагам с време да повторя пред вас целия си процес на проучване. Тези стъкленици съдържат пет различни субстанции и ние поред ще добавим от праха във всяка, а после ще пристъпим към сравнение. Първата съдържа малко па̀ри от амонячна сол. — И той сипа във въпросната стъкленица щипка прашец. — После имаме разтвор от винен камък, тинктура от витриол, тинктура от сол и последната съдържа сироп от теменужки. Имам тук и парче нагорещено желязо. Надявам се да ви е понятна логиката на това, доктор Лоуър.

Лоуър кимна.

— В такъв случай бихте ли обяснили на нашия приятел?

Лоуър въздъхна.

— Но това не е лекция все пак.

— Предпочитам хората да разбират метода на опитите. Твърде много лекари са пълни профани в това отношение. Предписват микстури, без да имат никакво основание да смятат, че те ще окажат някакво въздействие.

Лоуър изпъшка, но се предаде и заговори:

— Той прави следното: подлага праха на въздействието на всякакви видове материя. Комбинацията от съставки, които използва, покрива основните групи разновидности на материята. Освен това ги изпитва на нагорещяване, което е твърде нелогично за него, защото той не смята огъня за стихиен елемент.

Щал се подсмихна.

— Да, не го вярвам. Скептичен съм към идеята, че всяка материя съдържа частица огън, която може да се освободи при нагряване. Но стига бъбрене. Да се надяваме, че нашият приятел е схванал, и да пристъпим към съществената част.

Той присви очи, за да провери достатъчно внимателно ли следим мисълта му, после потърка длани, взе първата стъкленица и я постави под светлината, та да виждаме.

— Първата е амонячна сол. Виждате, че са се получили частици от бледа утайка без друго видимо движение.

Подаде ни я да я разгледаме отблизо и се съгласихме, че другата субстанция, която ни показа, е дала същия резултат.

— Сега виненият камък. Има бял облак в средната част на течността на равно разстояние от повърхността и дъното.

Отново другата субстанция се държеше по същия начин.

— Витриол. Утаяването създава твърди кристали по стените на стъклото. Отново съвпадение в резултата.

— Сол.

Той помълча и внимателно разгледа стъкленицата. Лека белезникава утайка, но толкова незабележима, че може да я пропуснеш.

— Теменужки. Каква прелест. Бледозелена тинктура. Очарователно. По-точно казано са две, тъй като избраната от мен субстанция даде същия резултат. Надявам се, че започвате да се убеждавате.

Той изръмжа доволно насреща ни, после взе щипка от всеки прашец и я хвърли върху нажеженото желязо. Гледахме ги как съскат и изпускат гъсти бели па̀ри. Щал ги подуши и отново изръмжа.

— В нито един случай няма пламък. Лека миризма на… какво е според вас?… чесън?

Той изля вода върху желязото, за да го охлади, после небрежно го метна през прозореца, за да лежи на земята и да не ни отрови.

— И тъй, да не губим повече време. Проведохме шест отделни проверки и във всеки случай веществото, което донесохте в бутилката от бренди, се държа точно така, както тази субстанция. Като експерименталист в областта на химията ви предлагам своето мнение, почтени господа: крайно малко вероятно е веществото в бутилката да е нещо друго.

— Да, да, да — рече Лоуър, чието търпение най-сетне се бе изчерпало. — Но каква е тази ваша субстанция?

— Аха! — възкликна Щал. — Ключовият въпрос. Моля да ме извините за малкия ми спектакъл. Нарича се бял арсеник. Преди е бил използван от по-глупавите и суетни жени да си пудрят лицата и в големи дози е смъртоносен. И това мога да докажа, защото направих още един тест. Впрочем, разполагам с бележки за всичко това — каза той и посочи две купчинки хартия. — Две котки — добави и хвана създанията за опашките. — Една бяла и една черна. И двете си бяха съвсем здрави, като ги хванах снощи. На едната дадох зрънца прах от бутилката, а на другата същото количество арсеник, всяко разтворено в малко мляко. И двете животни са, както виждате, съвсем мъртви. Не е зле да ги вземете с вас. След като сте се ровили в червата на доктор Гроув, разумно е да прегледате и техните. Знае ли човек?

Благодарихме му горещо за неговата отзивчивост и Лоуър, хванал по една опашка във всяка ръка, се отправи към лабораторията да ги анатомизира.

— На какво мнение сте за всичко това? — попита ме, докато вървяхме по Главната улица по посока Крайст Чърч.

След като бяхме установили, че веществото в бутилката е арсеник — или по-точно, че последователно се държеше като арсеник, никога не се държеше не като арсеник, така че основателно можеше да се твърди, че има възможно най-голямо сходство с арсеник — и нещо повече, котката, на която бе дадено веществото, бе умряла по много подобен начин на котката, напоена с арсеник, бяхме само на крачка от тревожно заключение.

— Поразително — отвърнах. — Невероятно находчиво и извънредно удовлетворително и като метод, и като изпълнение. Но ще запазя окончателното си мнение за момента, след като сме изследвали вътрешностите на котките. Силогизмът, който очевидно имате на ум, все още не е завършен.

— Арсеник в бутилката и Гроув е покойник. Но дали арсеникът е убил Гроув? Съвсем прав сте. Само че и вие като мен подозирате какви резултати ще дадат изследванията на котките, нали?

Кимнах.

— Имаме налице всички признаци, че Гроув е убит, с изключение на единствения необходим фактор.

— И какъв е той? — попитах, докато минавахме през неугледния и недовършен вход на колежа и закрачихме през също тъй неугледния квадратен двор.

— Нямаме мотив, а той е най-важното. Това е проблемът на Щал със „защо“ и „как“, ако щете. Няма смисъл да доказваме как е направено, ако не знаем защо. Фактът на престъплението и мотивът за неговото извършване — ето какво с необходимо. Всичко останало са несъществени подробности. Causa prodest scelus, is fecit. Онзи, комуто злодеянието е донесло изгода, е извършителят му.

— Овидий?

— Сенека.

— Струва ми се — изрекох нетърпеливо, — че се опитвате да ми кажете нещо.

— Познахте. Както Щал е способен да установи по какъв начин се смесват химикалите, но няма понятие защо, така стоят нещата и при нас. Вече знаем как е умрял Гроув, но не знаем защо. Е, кой би си навлякъл толкова грижи, че да го убие?

— Causa later, vis est notissema — парирах също с цитат и този път имах удоволствието да го поставя в недоумение.

— „Причината е скрита…“ Светоний?

— „… но следствието е ясно.“ Овидий все пак. Би трябвало да го знаете. Във всеки случай установихме факт… ако котките покажат онова, което вече ни е известно. Останалото не е наша работа.

Той кимна.

— Ако си припомня хода на разсъжденията ви по повод вашата любима кръв, намирам това за странно. Като че преобръщате всичко наопаки. В единия случай имахте хипотеза и не виждахте нужда за предварителни данни. В този случай разполагате с данни и не виждате нужда от хипотеза.

— Със същата лекота мога да заявя същото за вас. И аз съвсем не отхвърлям необходимостта от обяснение. Просто казвам, че да го формулираме не е наше задължение.

— Вярно — съгласи се той. — Възможно е недоволството ми да се дължи чисто и просто на тщеславие. Но имам чувството, че философията ни много малко ще промени, ако не може да дава отговори на важни въпроси. И на „защо?“, и на „как?“. Ако науката се ограничи само до „как“, то надали към нея ще се отнасят сериозно. Искате ли да погледнете котките?

Поклатих глава.

— Много бих желал. Но трябва да навестя пациентката си.

— Добре. Защо не се срещнем у Бойл, като се освободите? А довечера предвкусвам прекрасно развлечение. Не е редно до изнемога да се занимаваме с опити. Нужни са и удоволствия, така ми се струва. Впрочем, искам да ви помоля за нещо.

— Какво е то?

— От време на време обикалям околността. Нали помните, Бойл го спомена по време на първата ни среща. Не мога да практикувам в града и ми се налага да излизам извън пределите му, за да припечеля нещо, а в момента съм зле с парите. Истинско християнско милосърдие, при това твърде доходно. Прекрасно съчетание! Наемам стая в пазарен ден, окачам табелата и чакам пенитата да завалят. Възнамерявам да тръгна утре. Между другото, по пътя към Ейлсбъри предстои обесване и мисля да наддавам за трупа. Искате ли да дойдете? Работа ще има предостатъчно и за двама ни. Можете да наемете кон за една седмица, тъкмо ще разгледате околността. Умеете ли да вадите зъби?

Самата мисъл за това ме възмути.

— Разбира се, че не.

— Не? Но това е толкова лесно. Ще взема клещи и може да се поупражнявате, ако желаете.

— Не това имах предвид. Та аз не съм някакъв си бръснар. Прощавайте, че го казвам, но вече рискувам да си навлека гнева на баща си, след като практикувам като лекар. Ала такова чак падение няма да допусна.

По изключение Лоуър не се засегна.

— Е, няма да сте от голяма полза тогава — подхвърли весело. — Чуйте, ще посетя градове с население не повече от няколкостотин души. Прииждат селяни от мили наоколо и им е нужно пълно лечение. Искат да им се направи кръвопускане, клизма, да им се пробият циреите, да им се извадят зъбите. Тук не ви е Венеция, където можете да ги пратите в съседната бръснарница. Освен вас чак до следващата година няма да видят обучен специалист, най-много да попаднат на пътуващ шарлатанин. Така че ако решите да ме придружите, трябва да изоставите гордостта си, както ще го сторя и аз. Никой няма да ви види, а аз обещавам да не казвам на баща ви. Поискат ли вадене на зъб, хващате клещите. Ще ви хареса, никога няма да имате толкова благодарни пациенти.

— Ами моята пациентка? Никак не ми се иска да се върна и да я заваря умряла.

Лоуър се намръщи.

— За това не помислих. Но тя не изисква особено внимание. Искам да кажа, вие не прилагате някакво конкретно лечение, просто наблюдавате и изчаквате дали ще остане жива. Ако включите други методи, ще опорочите чистотата на опита.

— Имате право.

— Мога да помоля Лок да се отбива при нея. Забелязах, че не го харесахте много. Но в действителност е чудесен човек и добър лекар. А и ние ще отсъстваме не повече от пет-шест дни.

Бях изпълнен със съмнения, не ми се искаше на някого като Лок да стане известна същината на изследванията ми, но като знаех високото мнение на Лоуър за него, си премълчах.

— Позволете да си помисля до довечера — отвърнах.

— Добре. Е, котките ме зоват. После, предполагам, ще трябва да посетим съдията, за да му съобщим какво ни се е удало да установим. Макар да не вярвам, че ще се заинтересува особено.

* * *

И така, три часа по-късно почукахме на вратата на дома на съдията в Холиуел, за да го осведомим, че по мнение на двама лекари, доктор Робърт Гроув е умрял от отравяне с арсеник. Стомасите и червата на котките послужиха за неопровержимо доказателство и всички поражения съвпадаха с откритите във вътрешностите на Гроув. Изводът бе неизбежен, без значение какъв теоретичен метод би бил приложен — дали на мосю Декарт или на лорд Бейкън.

Сър Джон Фулгроув ни прие почти без да чакаме. Въведоха ни в стая, служеща му за кабинет, а също и за съдебна зала при гледане на малки дела. Стори ми се силно разтревожен и това не ме учуди ни най-малко. Човек с положението на Удуърд можеше да вгорчи живота на всеки чиновник, дори на съдия, имал нещастието да си навлече гнева му. Разследването на нечия смърт беше равносилно на признаване на убийството му. И сега на сър Джон му бе нужно да представи в следствения съд обосновано обвинение, а за това се налагаше да обвини някого.

Когато го известихме за нашите изследвания и изводи, той се наведе напред в усилие да схване какво му говорим. Малко ми дожаля за него. Откъдето и да го погледнеше човек, случаят бе извънредно деликатен. Чест му направи, че ни разпита подробно и за методите ни, и за логиката на нашите заключения, и ни накара няколко пъти да обясним най-сложните процедури, докато не се ориентира напълно в тях.

— Значи предполагате, че доктор Гроув е умрял в резултат на погълнат арсеник, разтворен в бутилка с бренди. Така ли е?

Лоуър (говореше само той) кимна в отговор.

— Да.

— Но нямате предположения как арсеникът се е озовал в бутилката? Не би ли могъл сам да го е сложил там?

— Твърде съмнително. Същата тази вечер е бил предупреден колко е опасен арсеникът и е заявил, че никога вече няма да го използва. Колкото до бутилката, може би ще ви помогне присъстващият тук господин Кола.

И аз разправих как видях Гроув да взема бутилката, оставена край стълбите, когато ме изпращаше към входа на колежа. Уточних как не мога да бъда уверен, че става дума за същата бутилка, още по-малко дали отровата вече е била в нея.

— Но тази отрова се използва в медицината, нали? Вие го лекувахте, така ли, господин Коул?

— Кола.

Лоуър обясни за какво понякога се използва арсеник, макар и никога в подобно количество, а аз допълних, че само съм промил с вода клепача му, за да отстраня мазилото, поставено там от него, и по този начин съм дал възможност окото му да оздравее от възпалението.

— Лекували сте го, хранили сте се с него същата вечер и вероятно сте последният, който го е видял жив.

Спокойно признах, че има вероятност да е така.

Съдията изсумтя.

— А как изглежда този арсеник? — осведоми се.

— Това е прах — залови се да обяснява Лоуър, — който се извлича от минерал, съдържащ сяра и сода каустик. Освен че е скъп, не се намира лесно. Добиват го в сребърни мини в Германия. Или пък може да се получи, като се сублимира аурипигмент с…

— Благодаря ви — прекъсна го съдията и вдигна напред длани, за да избегне поредната лекция от страна на Лоуър. — Благодаря. Но аз исках да узная откъде може човек да се снабди с него. Например продават ли го аптекарите? Включен ли е в рецептурника, използван от лекари?

— А, ето какво било! Обикновено лекарите не държат запаси от него. Употребява се рядко, а както споменах, струва скъпо. Обикновено когато възникне нужда от него, обръщат се към аптекарите.

— Много съм ви благодарен. — Съдията смръщи вежди, сякаш обмисляше чутото от нас. — Не си представям как сведенията ви, колкото и да са ценни, могат да бъдат полезни, ако делото стигне до съд. Аз, разбира се, схващам ценността им, но дали ще я схванат съдебните заседатели? Вие, Лоуър, знаете що за хора са това. Ако обвинението се опира на такива мъгляви доказателства, то те без съмнение ще оправдаят онзи, когото бихме обвинили.

Лоуър се намуси, но призна, че сър Джон е прав.

— Кажете, господин Коул…

— Кола.

— Кола. Вие сте италианец, ако не се лъжа?

Отвърнах утвърдително.

— И също лекар?

Отвърнах, че съм изучавал медицина, но не съм получил диплома, тъй като не съм възнамерявал да изкарвам прехраната си с практикуването й. Моят баща…

— Следователно са ви известни свойствата на арсеника?

Нито за миг не заподозрях накъде клонят тези въпроси и безгрижно отвърнах, че безусловно е така.

— И признавате, че е възможно да сте последният, който е видял доктор Гроув жив?

— Възможно е да е така.

— В такъв случай… моля, извинете моите разсъждения… ако самият вие сте сипали отровата и сте му дали бутилката, когато сте пристигнали за вечеря, то няма никой, който би могъл да опровергае разказа ви?

— Сър Джон, забравяте нещо — сдържано се обади Лоуър. — Нужно е да се посочи причина за деянието, преди да се приписва то на когото и да било. А логиката изключва наличие на такава причина. Господин Кола е прекарал в Оксфорд, че и в страната, едва няколко седмици. Преди онази вечер той се е видял с Гроув само веднъж. И държа да кажа, че гарантирам за него, както би го сторил и почитаемият Робърт Бойл, ако беше тук.

Това, за моя радост, отвори очите на съдията за цялата нелепост на въпросите му, макар и да не върна уважението ми към него.

— Моите извинения, господине. Нямах никакво намерение да ви оскърбя. Но мой дълг е да проведа следствие и естествено, налага ми се да задавам въпроси на хората, оказали се в досег със случая.

— Няма никакви съмнения в това. И извинения не са нужни, уверявам ви — рекох, като си изкривих душата.

Думите му дотолкова ме притесниха, че за малко да посоча грешка в логиката му — не непременно аз бях последният, видял Гроув жив, тъй като някой беше забелязал Сара Блънди да влиза в стаята му след раздялата ни при входа на колежа.

Можех да разбера обаче как щом един италианец папист чудесно подхожда за ролята на убиец, то дъщерята на сектант, при това разпътна и с избухлив нрав, ще послужи като отлична негова замяна. Нямах желание да се очистя от подозрения, като посоча обвинително с пръст Сара. Допусках, че може да е способна на нещо подобно, но освен слухове нищо не сочеше към вероятност за нейна вина. Смятах, че съм в правото си да пазя мълчание, докато това положение на нещата останеше непроменено.

Скоро съдията изчерпа всичко, което възнамеряваше да каже, и стана от креслото си.

— Трябва да ме извините. Налага се да се видя със следствения магистрат и да го предупредя. После ми предстои да разпитам още няколко души, а също да успокоя ректора Удуърд. Може би ще бъдете така любезен да му съобщите каквото казахте на мен, доктор Лоуър? Ще се почувствам много по-добре, ако той се убеди, че не съм злонамерен към университета.

Лоуър прие неохотно и се отправи да изпълни възложената му поръка, като ме остави да запълня деня си както намеря за добре.

* * *

През цялото време помнех, че вълнения от рода на внезапната смърт на доктор Гроув само ме отвличат от моята главна цел — да сложа в ред семейните дела. Въпреки че в това повествование почти не я споменавам, полагах всички старания, а господин Бойл също любезно се потруди по моя въпрос. Уви, новините не бяха утешителни и усилията ми отиваха на вятъра. Както бе обещал, Бойл се обърна за съвет към своя приятел адвокат от Лондон и неговото мнение бе, че си губя времето с напразни опити. Без твърди доказателства, че баща ми се явява собственик на половината от бизнеса, съм нямал и най-малки изгледи да убедя съда за истинността на твърдението си. По-разумно било да се примиря със загубата, отколкото да харча още средства по съдебни дела, които бездруго нямало да бъдат спечелени.

Ето защо незабавно написах на баща си, че парите са окончателно загубени, ако няма при себе си във Венеция нужните документи, и по тази причина няма защо повече да отлагам завръщането си у дома. Запечатах писмото и го изпратих с кралската поща (не ме тревожеше, че може да бъде прочетено от властите, затова предпочетох да си спестя разходите по частна пратка). Отидох в аптеката на господин Крос, за да убия малко време в разговор, а и да си поръчам медикаменти в случай че все пак вземех решение да придружа Лоуър, макар за момента да нямах такова намерение.

— Не искам да заминавам. Но бихте ли ги приготвили за утре сутринта, просто за всеки случай…

Крос взе списъка ми и отвори сметководната си книга на страницата, където бяха вписани предишните ми покупки.

— Ще ги потърся за вас — обеща. — Не виждам тук нищо рядко и скъпо, така че няма да ми представлява особен труд.

Той отново насочи към мен изпълнен с любопитство поглед, сякаш се канеше да заговори, но размисли и се върна към книгата.

— Не се безпокойте за плащането — казах. — Без съмнение Лоуър или дори господин Бойл ще гарантират за мен.

— Разбира се, разбира се. И дума да не става.

— Нещо друго ли ви тревожи? Моля, споделете.

Той размишлява известно време, като подреждаше по рафта шишенца с течности, но накрая се реши.

— По-рано разговарях с Лоуър — подхвана. — Относно опитите му и смъртта на доктор Гроув.

— А, да — отвърнах, като предположих, че иска да получи нови сведения от някой, близък до случая. — Чудесен е този господин Щал, макар и да е тежко да се общува с него.

— И според вас изводите му солидни ли са?

— Не намирам и най-малка грешка в метода му — отговорих, — а репутацията му говори сама за себе си. Но защо питате?

— Арсеник значи? Той е причината за смъртта?

— Не виждам основания да се съмнявам. А вие не сте ли съгласен?

— Не, няма такова нещо. Но си мислех, господин Кола… — Той отново се разколеба.

— Драги, не го премълчавайте — насърчих го. — Виждам, че нещо ви измъчва. Споделете с мен.

Той сякаш се готвеше да заговори, после се отказа и поклати глава.

— Не, нищо — каза. — Нищо важно. Просто се почудих откъде може да се вземе арсеник. Страшно е да се предположи, че източникът може да е била моята аптека.

— Съмнявам се, че някога ще узнаем. Така или иначе, задължение на мировия съдия е да изясни всичко по силите си и във всеки случай вас никой няма да ви обвини. На ваше място не бих се тревожил.

Той кимна.

— Прав сте. Напълно прав.

В този момент вратата се отвори и в аптеката нахълта Лоуър, придружаван, за голямо мое разочарование, от Лок. И двамата бяха с официални костюми и Лоуър отново се бе решил да сложи перуката си. Поклоних им се.

— Не съм виждал толкова елегантни господа от посещението си в Париж насам — подхвърлих.

Лоуър се усмихна и се поклони в отговор. Крайно несръчно, тъй като в същото време придържаше перуката си с една ръка.

— Спектакъл, господин Кола, спектакъл.

— Какъв спектакъл?

— Този, за който ви споменах. Или забравих да спомена? Развлечението, което ви обещах. Готов ли сте? Нима го приемате така равнодушно? Та там ще е целият град. Да вървим. Започва след час, ако не побързаме, ще изпуснем най-хубавите места.

Доброто му настроение и припряност мигом ме накараха да забравя всички тревоги. Престанах да обръщам внимание на загрижения господин Крос, пожелах му всичко хубаво и излязох на улицата с приятеля си.

* * *

За изтънчените натури, привикнали с изяществото на италианското и френското драматично изкуство, посещение в английски театър предизвиква известен шок и по-красноречиво от всичко друго припомня колко неотдавна тези островитяни са се разделили с варварството.

Не опираше толкова до поведението им, макар вулгарната част от публиката да вдигаше неспирен шум, а и дори хора от приличните съсловия не бяха особено тихи. Дължеше се на дивия ентусиазъм, излъчван от трупата актьори на сцената. Подобни развлечения бяха разрешени отново едва от няколко години насам и градът се наслаждаваше неистово на новото и непривично усещане от зрелището. Студентите се бяха втурнали да продават книгите и одеялата си, за да се сдобият с възмутително скъпите билети.

Самата постановка не беше чак толкова ужасна, макар и твърде простонародна, по-подходяща за панаир, отколкото за театър. Това, че такива пиеси възхищават англичаните, показва що за груб и буен народ са те. Онази, която гледахме, бе написана от човек, живял недалеч от Оксфорд, който, уви, явно нито бе пътувал, нито бе изучавал великите автори — свидетелство за това бе пълното отсъствие на техника, на чувство за сюжет и на каквото и да било приличие.

Буквално от първата сцена бяха нарушени единствата, на които ни учи Аристотел и които придават стройност на творбата. Събитията в нея не се съсредоточаваха на едно място, а започваха в замък (както ми се стори), пренасяха се в някаква степ, после към едно-две бойни полета и завършваха с опит на автора да смести на сцената едва ли не всеки град в страната. Беше задълбочил грешката си с отказ от единство на време — помежду една сцена и друга можеха да изминат минута, час, месец или (доколкото схванах) петнайсет години, без публиката да бъде информирана за това. Отсъстваше и единство на действието, тъй като основната сюжетна линия биваше забравена за дълго време, а превес вземаха второстепенни, сякаш авторът бе събрал страници от половин дузина различни пиеси, метнал ги беше във въздуха и после ги бе подшил в реда, в който са паднали на земята.

Езикът бе още по-лош; не всичко разбрах, тъй като актьорите нямаха понятие от декламация, а си приказваха, сякаш бяха в стая с приятели или в таверна. От друга страна, истинско актьорско изкуство на изпълнител, застанал с лице към зрителите и пленяващ ги със силата на прекрасната си реторика, надали би било уместно тук, защото нямаше и помен от нищо пленително. Вместо това изобилстваше невероятно мръсен език. В една сцена по-специално, в която синът на някакъв благородник се преструва на луд и щурее на поляна под дъжда, а после се среща с краля, който също се е побъркал и е закичил цветя в косата си (повярвайте ми, не се шегувам!), очаквах дамите да бъдат изведени навън от загрижените си съпрузи. Нищо подобно, седяха си и по всичко личеше какво удоволствие изпитват. Единственото, което предизвика лека вълна на смущение, беше появата на актриси на сцената — нещо невиждано дотогава.

И накрая, всевъзможни жестокости и насилие. Бог знае колко от действащите лица бяха убити; по мое мнение това обяснява прословутата склонност към насилие у англичаните. Та как биха могли да са други, когато такива отвратителни сцени минаваха тук за развлечение? На един благородник например му изваждат очите на сцената пред публиката и то по начин, който не оставя нищо на въображението. На каква цел би могло да служи тъй грубо и излишно зрелище, освен да обижда и шокира зрителя?

Всъщност това представление, което се проточи толкова дълго, че заключителните сцени се играха в благословена тъмнина, за мен бе интересно само с едно — предостави ми панорамен изглед към местното общество, тъй като буквално никой не бе устоял на изкушението да топне пръсти в калта, с която бе заливана публиката. Сред зрителите присъстваха любителят на сплетни господин Уд, ректорът Удуърд, суровият и студен доктор Уолис, който ме бе тормозил на вечерята и малко по-късно бе станал жертва на господин Престкот. Томас Кен също беше там, както и Крос, Лок, Щал и други, познати ми от гостилницата на Мама Джийн.

Също така беше пълно със студенти, които аз не бях виждал, но които бяха добре известни на приятеля ми. По време на едно от честите прекъсвания видях как слаб и изпит мъж се опита да заговори доктор Уолис. По лицето на последния се изписаха гняв и конфуз и той рязко се отдалечи.

— Охо — подхвърли Лоуър, който наблюдаваше с интерес. — Как се менят времената.

Помолих го да ми обясни.

— Хм? Е, разбира се, вие няма откъде да знаете — отвърна ми с очи, все още приковани към разиграващата се пред него сцена. — Я кажете, какво мислите за онзи дребосък? Според вас възможно ли е да се разпознава характерът по физиономията?

— Вярвам, че да — отговорих. — Ако ли не, то голям брой художници портретисти просто си губят времето и ни сервират лъжи.

— Ами разпознайте го тогава. Ще си направим експеримент да проверим полезността на теорията. Или пък нивото на вашите умения.

— Така… — промълвих и се вгледах внимателно в мъжа, който смирено се отправи обратно към мястото си и седна, без да отправи никакво възражение. — Не съм художник и не съм обучен в това, но той наближава петдесетте и има излъчването на човек, роден да служи и да се подчинява. Не е галеник на съдбата, въпреки че не е беден. Джентълмен, но от по-ниските прослойки.

— Добро начало — похвали ме Лоуър. — Продължавайте.

— Не е от хората, които изпъкват, надали би се изявил с нещо в света. По-скоро обратното: поведението му предполага човек, който винаги ще бъде пренебрегван и отминаван.

— Аха. Още нещо?

— От онези, които по рождение са молители — добавих, вече увлечен от темата. — Личи по това как се приближи и как покорно понесе последвалото оскърбление. Очевидно е свикнал с подобно отношение.

— Отлично — кимна Лоуър. — Много полезен експеримент.

— Познах ли?

— Да кажем, че изложихте много интересни наблюдения. А, пиесата започва отново. Прекрасно.

Простенах вътрешно. Той беше прав, актьорите отново излизаха на сцената, слава на Бога, вече за развръзката. Дори аз бих могъл да го съчиня по-добре: вместо морално извисяващ изход от събитията кралят и дъщеря му умират тъкмо тогава, когато всеки разумен драматург би се погрижил да живеят, та да има някаква смислена поука от пиесата. Но разбира се, дотогава кой ли вече не е умрял, та те вероятно решават да издъхнат, защото няма с кого да си приказват.

Излязох на улицата малко зашеметен, тъй като не бях виждал толкова много кръв, откакто анатомизирахме доктор Гроув. За щастие, Лоуър предложи да се отбием в таверната. Имах нужда да пийна нещо по-силно, за да дойда на себе си, поради което дори не трепнах, когато Уд и Лок решиха да се присъединят към нас. Не беше най-желаната от мен компания, но след такова представление бих пил и със самия Калвин, ако се налагаше.

Докато прекосим града и седнем в „Кралската лилия“, Лоуър преразказа на Лок как съм изтълкувал характера на непознатия от театъра и той се ограничи до бегла насмешлива гримаса.

— Ако греша, бих искал да го чуя още сега — изрекох малко разпалено, защото не ми се нравеше да се забавляват така за моя сметка. — Кой беше той?

— Давайте вие, Уд, нали сте истинска съкровищница на клюки. Кажете му.

Уд, очевидно доволен да бъде включен в кръга ни и да стане център на внимание, отпи от чашата си и поиска от сервитьора да му донесе лула. Лоуър също си поръча лула, но аз отказах. Не че съм против малко тютюн вечер, особено когато имам нужда да си раздвижа червата, но често лулите в таверните са дотолкова използвани от клиентелата, че имат вкус на кисела слюнка. Знам, че на повечето хора не им пречи, но аз предпочитам да пуша своята собствена.

— И така — започна Уд с педантичния си маниер, след като чашата му беше отново напълнена с ейл и в устата му имаше димяща лула, — въпросният дребосък, дето бил смирен и отритнат, създаден да служи и молител по рождение, в действителност е Джон Търлоу.

Тук той направи пауза за драматичен ефект, сякаш това име трябваше да ми направи впечатление. Попитах го, може би с излишна рязкост, кой е този Джон Търлоу.

— Нима не сте чували за него? — попита смаян той. — Във Венеция е известен на мнозина. И в почти цяла Европа също. Близо десет години този човек вилня из страната ни и из други краища, като си проправяше път с убийства, подкупи, кражби и мъчения. Не чак толкова отдавна държеше съдбата на кралства в ръцете си и разиграваше монарси и държавници като марионетки.

Отново замълча и най-сетне разбра, че се изразява непонятно.

— Беше държавен секретар на Кромуел — взе да обяснява, сякаш говореше на дете. Честна дума, този човек ме дразнеше. — Действаше като негов главен шпионин и отговаряше за сигурността на републиката и за живота на Кромуел. Справи се превъзходно със задачата — все пак Кромуел умря в постелята си. Докато Джон Търлоу беше на поста си, нито един убиец не можа да го доближи. Имаше съгледвачи навсякъде: ако поддръжници на краля крояха конспирация, Джон Търлоу узнаваше за нея преди тях самите. Чувал съм, че сам подклаждал някои от заговорите просто заради удоволствието да види сметката на враговете. Докато се ползваше с доверието на Кромуел, властта му да върши каквото си иска беше неограничена. Говорят, че тъкмо Търлоу примамил бащата на Джак Престкот да предаде краля.

— Този дребен човечец? — ахнах изумен. — Но ако това е истина, как така се разхожда преспокойно и присъства на театрални постановки? Та нали всяко разумно правителство би го обесило по най-бързия начин?

Уд сви рамене, нежелаещ да си признае, че нещо не знае.

— Държавна тайна. Но живее, без да вдига шум около себе си, на няколко мили оттук. Доколкото е известно, с никого не се среща и е сключил мир с правителството. Естествено, всички, които се тълпяха около него, докато беше на власт, сега и името му не помнят.

— В това число и Джон Уолис, очевидно.

— А, да — рече Уд и очите му заблестяха. — В това число и той. Доктор Уолис е човек с инстинкт за властта. Умее да я подушва. Убеден съм, че когато Джон Уолис престане да върти опашка пред някого от силните на деня, това е сигурен признак за неговото залязване.

Всеки обича разкази за тъмни и неясни събития и аз не правех изключение. Историята, разказана от Уд за Търлоу, ми даде известно познание за делата в кралството. Или върналият се на престола крал се чувстваше толкова сигурен, та можеше без опасения да остави подобен човек на свобода, или пък бе толкова слаб, че не смееше да го предаде на правосъдието. Във Венеция нещата биха се развили различно: Търлоу отдавна щеше да е погълнат от рибите в Адриатическо море.

— Ами този човек Уолис? Той ме интригува…

Ала нищо повече не научих, тъй като младеж, когото разпознах като прислужник на мировия съдия, се приближи до масата ни и остана във вдървена поза, докато Лоуър не му се притече на помощ и не го попита по каква работа е дошъл.

— Търся господин Кола и доктор Лоуър, господине.

Отвърнахме му, че това сме ние.

— И какво искаш от нас?

— Сър Джон настоява незабавно да отидете у дома му в Холиуел.

— Сега? — учуди се Лоуър. — И двамата? Минава девет, а още не сме вечеряли.

— Не търпи отлагане, както разбрах. Работата е много спешна.

— Не се отказва на човек, който има властта да беси — подхвърли Лок насърчително. — По-добре вървете.

* * *

Къщата в Холиуел ми се стори топла и приветлива, когато влязохме в предния салон, преди отново да бъдем въведени в кабинета. В камината гореше огън и аз се стоплих пред него със съзнанието колко е студена тази страна през зимата и колко слабо отоплена е собствената ми стая. Също така се усещах ужасно гладен.

Съдията се държеше видимо по-студено, отколкото преди обед. Щом си разменихме поздрави, той ни поведе към вътрешната стая и ни покани да седнем.

— До късно работите, сър Джон — подхвърли Лоуър дружелюбно.

— Не по свой избор, докторе — отвърна той. — Но това е въпрос, който не търпи отлагане.

— Значи е нещо сериозно тогава.

— Така е. Отнася се до господин Крос. Дойде да ме посети днес следобед и бих желал да проверя с какво име се ползва, защото не е от благородно потекло, макар без съмнение да е почтен човек.

— Е, питайте. Какво за стария Крос? Познавам го като свестен мъж и рядко мами с везните, при това само непознати клиенти.

— Донесе книгата си за продажби — каза съдията — и от нея ясно личи, че преди четири месеца е закупено значително количество арсеник от Сара Блънди, прислужница, живееща в града.

— Ясно.

— Блънди е била уволнена от Гроув за непристойно поведение в същия онзи ден — продължи съдията. — Произхожда от ненадеждно семейство.

— Простете, че ви прекъсвам — обади се Лоуър, — но вие разпитахте ли момичето? Може би тя разполага с убедително обяснение.

— Да, след разговора с господин Крос отидох право при нея. Тя каза, че е купила прахчетата по поръка на доктор Гроув.

— Нищо чудно и така да е. Няма как да се опровергае.

— Възможно е. Възнамерявам да проверя дали доктор Гроув е водил книга за разходите си. Прахчетата струват почти шилинг и такава скъпа покупка несъмнено би била записана. Можете ли да гарантирате за Крос, че е достоен за доверие и не би дал лъжливи показания от лоши чувства?

— О, да. В това отношение той е напълно надежден. Ако казва, че момичето е купило арсеник от него, именно така е било — отвърна Лоуър.

— Отправихте ли открито обвинение към нея? — поинтересувах се аз.

— Не — отговори сър Джон. — Прекалено рано е за това.

— Но го смятате за възможност?

— Не го изключвам. Може ли да попитам защо никой от двама ви не спомена, че в онази вечер е била видяна да влиза в стаята на доктор Гроув?

— Не е моя работа да разпространявам слухове — ядоса се Лоуър. — Нито е ваша да ги повтаряте.

— Не става дума за слух — заяви съдията. — Каза ми го ректорът Удуърд и доведе тук господин Кен да повтори обвинението си.

— Кен? — намесих се. — А вие убеден ли сте, че той казва истината?

— Нямам причини да се съмнявам. Наясно съм, че са имали спорове с доктор Гроув, но не мога да повярвам, че би излъгал за нещо толкова важно.

— А момичето какво каза?

— Отрече, естествено. Но в същото време не желае да отговори къде е била.

Припомних си, че тя и на мен не искаше да каже и за пръв път сърцето ми се изпълни с мрачни предчувствия. В края на краищата, нормално би било да се признае и тежко морално прегрешение, ако то би оборило тъй ужасни подозрения. Какво тогава беше правила, ако се приемеше, че не се опитва да прикрие вината си с лъжа?

— Тоест, имаме нейната дума срещу тази на Кен — обобщи Лоуър.

— Неговата дума, то се знае, е с повече тежест — изтъкна съдията. — От слуховете, които чувам, тя е имала причина, макар и твърде извратена, за подобна постъпка. Както разбрах, лекувате майка й, господин Кола?

Кимнах.

— Съветвам ви да прекратите незабавно. Стойте възможно по-далече от нея.

— Вече я приемате за виновна — промълвих, разтревожен от такъв обрат на разговора.

— Вярвам, че разполагам с основания за възбуждане на дело. Установяването на вина, доволен съм да кажа, не влиза в моите задължения.

— Но майката се нуждае от лекарска помощ — възразих аз, без да добавям, че резултатите от опита ми изискват постоянно наблюдение.

— Вероятно друг лекар би могъл да се погрижи за нея. Не мога да ви забраня, но ви моля да помислите колко е деликатно положението. Ако се срещнете с момичето, няма как да не се поведе разговор за доктор Гроув. В случай че е виновна, непременно ще иска да узнае как върви разследването и дали вие подозирате какво се е случило. И тогава ще ви се наложи или да излъжете, което е унизително, или да й съобщите сведения, които ще я подтикнат да избяга.

То се знае, нямаше как да отрека логиката на такова предупреждение.

— Но ако престана да посещавам майката, това също може да събуди подозренията на дъщерята.

— В такъв случай — весело заяви Лоуър — трябва да заминете с мен. По този начин ще сте далеч и момичето нищо няма да заподозре.

— При условие, че се върнете. Господин Лоуър, ще гарантирате ли за приятеля си? Ще осигурите ли завръщането му в Оксфорд?

Лоуър прие на драго сърце и преди да напуснем дома на сър Джон, двамата се договориха за всичко, без нито веднъж да ме попитат за мнението ми. Още на следващия ден ми предстоеше да замина с Лоуър, който обеща, че ще убеди Лок да навестява пациентката ми и да записва всички изменения в състоянието й. По този начин се налагаше да осведомим Лок за направеното от нас, а това ме притесни. Ала нямах избор.

Лоуър тръгна да търси приятеля си, а аз се върнах в жилището си с натежало сърце, силно разтревожен от този обрат на събитията.

Петнадесета глава

Колкото и мрачен да бе поводът, лекарската обиколка през цялата следваща седмица се оказа извънредно благотворна за повдигане на угнетения ми дух. Установих, че за кратък срок атмосферата на Оксфорд бе породила у мен меланхолията, типична за повечето от жителите му. Има нещо в това място — влага, която съсипва настроението и безмилостно притиска душата с тежестта си. В ума ми отдавна се е зародила теория за климата и дай Боже, бих желал да я развия някой ден. Вярвам, че сивото и влажно време вечно ще възпрепятства англичаните да оставят някакъв отпечатък в света, освен ако не напуснат острова си заради по-слънчеви земи. Преселете ги в Америка или в Карибския басейн и те с техния характер биха станали господари на света; останат ли в родината си, ще затънат в тресавището на апатията. За това свидетелства преживяното от мен самия — бодрият ми темперамент помрачня от прекарания там период.

И все пак, когато се озовах яхнал кон в първия пролетен ден след дълга и тежка зима сред открита местност, започваща още щом прекосите стария и опасен на вид мост след колежа „Сейнт Мери Магдален“, настроението ми значително се повиши. При това северният вятър най-сетне се смени със западен, а с него изчезна и вредното въздействие на това най-пагубно от всички въздушни течения. Дължа да добавя, че за ободряването ми допринесе и мисълта как в близките дни мога да забравя Сара Блънди и трупа на Робърт Гроув.

Лоуър бе направил отлична предварителна организация на експедицията ни и зададе бързо темпо през онази първа сутрин, така че след като безмилостно бяхме пришпорвали конете си, пристигнахме в Ейлсбъри в съседното графство още в късния следобед. Отседнахме за нощувка в странноприемница до екзекуцията на следващата сутрин. Аз не присъствах, тъй като не изпитвам удоволствие от подобни зрелища, но Лоуър отиде: по неговия разказ момичето държало неубедителна реч и напълно се лишило от съчувствието на тълпата. Случаят бил заплетен и градът в никой случай не бил докрай убеден в нейната вина. Убила мъж, за когото твърдяла, че я изнасилил, но съдебните заседатели го приели за лъжа, тъй като тя забременяла, а нямало как това да стане, ако жената не е изпитала наслада от акта. В нормалния случай състоянието й би я спасило от бесилката, но тя изгубила детето, а с него и всякаква защита от палача. Нещастно развитие на обстоятелствата, което сигурните във вината й приемали като Божествено провидение.

Лоуър ме увери, че присъствието му било необходимо; вярно, че обесването било отвратителна гледка, но една от съблазните за любопитния му ум била точното определяне на мига, в който настъпва смъртта. Това имаше пряка връзка с умирането на гълъба във вакуумната помпа. Повечето от жертвите на обесване бавно се задъхват в примката и немалък интерес за него — и за медицината — представляваше въпросът колко време е нужно на душата да се раздели с тялото. Лоуър ме увери, че е сериозен познавач по въпроса. По тази причина застана до дървото, готов да си води бележки.

Получи желания труп, след като даде подкуп на чиновниците и плати лира на семейството. Разпореди се да го откарат при местния аптекар, негов познат, и след като той се помоли по неговия си начин, а аз — по своя, се заехме за работа. Частично проведохме анатомизирането на място — аз извадих сърцето, а той отвори черепа и направи няколко възхитителни рисунки на мозъка. Останалото разчленихме и поставихме в големи буркани със спирт, които аптекарят обеща да достави при Крос. Лоуър писа на Бойл, че бурканите са на път и в никакъв случай не бива да бъдат отваряни.

— Не вярвам да остане много доволен — каза, след като се измихме и се отправихме към странноприемницата да хапнем и пийнем. — Но къде другаде бих могъл да ги пратя? Колежът ми забранява да се държат трупове на територията му дълго време, а поверя ли го на друг, току-виж го анатомизирали преди завръщането ми. Някои хора нямат ни съвест, ни срам в тези дела.

Колкото до останалата част от пътуването ни, не виждам смисъл да влизам в подробности. Щом спирахме в някоя странноприемница по маршрута си, пациентите се стичаха незабавно и десет дни по-късно се върнах забогатял с шейсет и пет шилинга. Средната такса беше четири пенса, никой не плати повече от шилинг и шест пенса, а когато ми се разплащаха в натура, трябваше да продавам разните гъски, патици и кокошки с намаление на местни търговци. (Една гъска изядохме, но нямаше как да се върна в Оксфорд с менажерия от пернати зад гърба си.) Лесно може да се заключи какъв брой пациенти прегледах през този неголям период.

Ще преразкажа събитията от един ден, защото те бяха с известна значимост. Въпросния ден прекарахме в Грейт Милтън, малко селище източно от Оксфорд, където се отбихме, защото далечни роднини на Бойл притежаваха имот там и можехме да разчитаме на удобни легла за нощуване и възможност да се избавим от въшките, с които се бяхме напълнили предишните дни. Пристигнахме там към седем часа сутринта и веднага отидохме в отредените ни стаи в близката странноприемница, а съдържателят прати слуга да оповести из селото нашето пристигане. Едва успяхме да се приготвим, когато се появи първият пациент, а щом лечението му приключи (Лоуър проби цирей на задните му части и извърши операцията в един от редките си пристъпи на добро настроение), пред входа вече се беше наредила опашка.

Тази сутрин извадих четири зъба, източих няколко галона кръв (новаторските идеи за терапевтичен ефект не вървяха в провинцията, хората си искаха кръвопускане и държаха на своето), бинтовах рани, вкусвах урина, мазах с мехлеми и прибрах седем шилинга. След кратко прекъсване за обяд отново се хванахме на работа: пробивахме циреи, почиствахме гной, намествахме стави, срещу което получихме единайсет шилинга и осем пенса. Бяха загърбени всички прекрасни теории на Лоуър за новата медицина. Пациентите не се интересуваха за ползата от минералните микстури и отхвърляха всякакви нововъведения. Тъй че вместо да предписваме грижливо съставени медикаменти от живак и антимон, възстановявахме равновесието на течностите в тялото като заклети последователи на Гален, а влиянието на звездите отчитахме с ентусиазъм, достоен за самия Парацелз. Прилагахме установени практики, тъй като нито разполагахме с време за модерни подходи, нито пък имахме репутацията да ги използваме.

Накрая и двамата бяхме напълно изтощени и се наложи да се изнижем през задната врата на странноприемницата, за да избегнем още настоятелни пациенти, чакащи реда си. Възрастната двойка, която се грижеше за къщата на роднините на Бойл, ни бе обещала къпане с топла вода, когато наминахме да им се представим по обед, и сега нямах търпение да се възползваме от предложението им. Не бях потапял цялото си тяло във вода от есента и чувствах, че не само на физиката ми ще се отрази добре, но и духът ми значително ще се ободри. Аз отидох пръв да се изкъпя, като взех със себе си бутилка бренди, та да спестя време, и когато излязох, се чувствах превъзходно. Лоуър хранеше известни резерви относно вземането на вана, но имаше такива сърбежи от въшките, че реши да поеме риска.

Изтегнах се в едно от креслата, докато Лоуър се къпеше, и почти бях задрямал, когато госпожа Фентън, икономката, ме уведоми, че пристигнал слуга със съобщение за мен.

Изпуснах стон; такива неща се случваха непрекъснато — местните знатни семейства искаха да се възползват от услугите на пътуващ лекар, но естествено, намираха под достойнството си да се редят на опашка с простолюдието. Затова пращаха слуги да ни уведомят, че желаят да бъдат посетени. Отивахме при тях и за оказаната чест прибирахме солидни суми. По-често тези визити поемаше Лоуър: не само че беше англичанин, а се възползваше от случая да завърже полезни запознанства за в бъдеще и аз на драго сърце му отстъпвах подобни покани.

Но този път той бе зает с къпане, а и без друго слугата уточни, че изрично аз съм поканен. Бях поласкан и учуден колко бързо пътуваха новините из провинцията, затова бързо взех лекарската си чанта. Оставих съобщение за Лоуър да ме очаква не след дълго.

— Кой е господарят ти? — попитах, колкото да поддържам учтив разговор, докато вървяхме към главната улица на селото, а после свърнахме вляво по една по-тясна. Наставниците ми са ме учили, че когато бъдат подробно разпитани слугите, често е възможно да бъде поставена пълна диагноза още преди да си зърнал пациента, с което си печелиш блестяща репутация.

Но този път методът не даде резултат, тъй като слугата, възрастен човек, но с яко телосложение, изобщо не ми отговори. Всъщност не изрече нито дума, докато не стигнахме до средно голяма къща в края на селото, където влязохме и бях въведен в помещение, наричано от англичаните гостна — обща стая, където приемат посетители. Тук той наруши мълчанието си, предложи ми да седна и изчезна.

Настаних се и зачаках търпеливо, докато вратата се отвори и се озовах лице в лице с най-големия сатрап в Европа, ако можеше да се вярва на приказките на господин Уд.

— Добър вечер, докторе — поздрави ме Джон Търлоу с тих и звучен глас при влизането си в стаята.

Макар за пръв път да имах възможност да го разгледам по-добре, първоначалната ми преценка се потвърди. Вече ми бе известна репутацията му, но той все така въобще не ми приличаше на зъл тиранин. Имаше воднисти очи, които примигваха, сякаш несвикнали със светлина, и кротко изражение на човек, копнеещ за добро отношение от околните. Бих го взел за смирен свещеник, водещ скромно, но смислено съществуване в бедна енория и пренебрегван от висшестоящите.

Но сведенията, получени от Уд, се бяха запечатали в паметта ми, и аз замрях в едва ли не благоговеен ужас.

— Вие сте доктор Кола, нали? — продължи той, тъй като не отроних нито дума.

Накрая си върнах дар слово, потвърдих, че съм аз, и го попитах за оплакванията му.

— О, не опира до телесен недъг — отвърна той с лека усмивка. — По-скоро до душевен, ако може така да се каже.

Осмелих се да отбележа, че това не е по моята част.

— Да, разбира се, но е по силите ви да окажете известна помощ. Може ли да бъда откровен с вас, докторе?

Разперих ръце, сякаш да кажа „защо не“.

— Отлично. Разбирате ли, имам гост, който е в състояние на силен смут. Не мога да кажа, че е желан гост, но както ви е известно, гостоприемството си има своите закони. Отхвърлен е от ближните си, а моята компания намира за недостатъчна. Не мога да го виня за това, тъй като съм безинтересен събеседник. Впрочем, знаете ли кой съм?

— Казаха ми, че сте господин Търлоу, държавният секретар на лорд Кромуел.

— Точно така. Накратко, на госта ми са нужни сведения, които не може да получи от мен, а ми каза, че вие сте в състояние да му ги дадете.

То се знае, озадачи ме до крайност. Отвърнах, че ще се отзова на драго сърце. Но изразих учудване, защото Грейт Милтън не беше чак дотам изолиран от света. Търлоу избегна директен отговор.

— Както разбрах, познавали сте джентълмен на име Робърт Гроув, член на факултета на Новия колеж.

Учудих се, че Търлоу е наясно за това, но потвърдих, че да.

— Чух, че смъртта му е предизвикала известни съмнения. Бихте ли ми разказали обстоятелствата, свързани с нея?

Не виждах причина да му откажа и обобщих всичко случило се — от изследванията на Лоуър до разговорите на Сара Блънди с мен и със съдията. Докато говорех, Търлоу седеше невъзмутимо в креслото си, без да направи нито едно движение и с вид на абсолютен покой. Дори се почудих слуша ли ме изобщо и дали не е задрямал.

— Ясно — каза, когато завърших разказа си. — Значи, ако съм ви разбрал правилно, този мирови съдия само е разпитал момичето и нищо повече?

Кимнах.

— Ще се учудите ли, като узнаете, че преди два дни тя е била обвинена в предумишлено убийство на доктор Гроув? И че сега е в затвора в очакване да се изправи пред съд?

— Изумен съм — отвърнах. — Нямах представа, че английският закон действа така бързо.

— Вие смятате ли тази девойка за виновна?

Ама че въпрос! Същият, който си бях задавал неведнъж през време на пътуването.

— Не знам. Това е работа за закона, не за логиката.

Тук той се усмихна, сякаш бях изрекъл нещо много остроумно. По-късно Лоуър ми обясни, че Търлоу дълги години е бил адвокат, преди метежът да го издигне до длъжност държавен секретар.

— Е, кажете ми какво ви подсказва логиката.

— Хипотезата е, че Сара Блънди е убила доктор Гроув. Какви са доказателствата за това? Има налице мотив — той я е уволнил, само че прислужниците постоянно биват уволнявани и за щастие, малцина са тези, които си отмъщават. Купила е арсеник в деня, когато я е изгонил. Била е в Новия колеж същата вечер, когато е умрял доктор Гроув, и не е пожелала да го признае. Несъмнено уликите свидетелстват в полза на хипотезата.

— Във вашите разсъждения обаче има една слабост. Не споменахте всички улики, а само тези, които подкрепят хипотезата. Доколкото разбирам, други факти сочат към алтернатива, а именно, че и вие може да сте го убили, тъй като последен сте го видели жив, освен това сте имали достъп до отрова, ако сте имали намерение да посегнете на живота му.

— Да, възможно с, но аз знам, че не съм го убил, а и не съм имал причина за такова нещо. Не повече, отколкото, да речем, доктор Уолис или Лоуър, или Бойл.

Той се съгласи с този довод (макар да не знаех защо му казвам всичко това) и кимна.

— Следователно изхождате от факти с различна тежест. И правите извод, че е виновна.

— Не — отвърнах, — не бих искал да повярвам в това.

Търлоу показа учудване.

— Но нали това противоречи на методите на науката? Длъжен сте да приемете хипотезата, докато не откриете нейна алтернатива.

— Приемам я като възможност, но не бих действал въз основа само на нея, ако не се открият други доказателства в нейна полза.

Той се надигна от креслото бавно като старец, чиито стави вече губят гъвкавост.

— Моля ви, докторе, налейте си чаша вино. Скоро ще се върна да продължим разговора си.

Преразгледах първото си впечатление от него, докато си наливах — заповедта си е заповед, с какъвто и тон да е изречена. Реших, че Търлоу е благ и кротък, защото никога не е имал нужда да се държи другояче. Изобщо не ми хрумна да кажа, че Лоуър ме очаква, че съм гладен и че не виждам защо трябва да стоя там на негово разположение.

Когато накрая той се върна, след него в стаята влезе смутено усмихнатият Джак Престкот, чиито окови и килия вече бяха само спомен.

— А! — възкликна ведро той, докато го гледах с откровено смайване, защото последно него очаквах да видя отново, камо ли при подобни обстоятелства. — Италианският анатом. Как я карате, любезни докторе?

Търлоу тъжно се усмихна на двама ни и се поклони.

— Оставям ви да си поговорите — каза. — Моля, не се стеснявайте да ме повикате, когато се наложи.

И той излезе от стаята, като ме остави зяпнал от изненада.

Престкот, по-едър в сравнение със спомена ми и далеч по-оживен, отколкото при последната ни среща, потърка длани, наля си чаша ейл от каната върху бюфета и седна насреща ми, като се вгледа в лицето ми, сякаш диреше там признаци за опасност.

— Учуден сте да ме видите. Отлично. Радвам се. Трябва да признаете, че това е много хитро убежище, не мислите ли? На кого би му хрумнало да ме търси тук?

Той несъмнено бе в прекрасно разположение на духа и се държеше като човек, който няма едничка грижа на света, не като такъв, когото го грози незабавна екзекуция. И какво, питах се, прави в дома на човек като Търлоу?

— Много е просто — обясни. — Двамата с баща ми са се познавали донякъде. Оставих се на неговото милосърдие. Ние, отхвърлените, трябва да се поддържаме, нали така?

— Какво всъщност искате? Излагате се на риск, като разкривате присъствието си пред мен.

— Ще видим. Търлоу ми предаде какво сте казали, но бихте ли ми разправили отново всичко по въпроса?

— За кой въпрос става дума?

— За доктор Гроув. Той беше много добър към мен, единственият човек в Оксфорд, когото харесвах. Много се опечалих от случилото се.

— Предвид колко грозно бихте се възползвали от него, ако беше дошъл да ви посети във вечерта на бягството ви, трудно ми е да го повярвам.

— А това ли — махна той презрително. — Не причиних нищо лошо на Уолис, само го вързах, нито пък стария Гроув бих наранил. Но какво ми оставаше? Да умра на бесилката, само и само да не допусна невъзпитано поведение? Длъжен бях да се спася и това беше единственият начин. А вие как бихте постъпили на мое място?

— Като начало, никого не бих нападнал — отвърнах.

Той пренебрегна думите ми.

— Помислете за минутка. Търлоу ми каза, че съдията доста заплашително е покръжил около вас. Ами ако ви беше поставил в окови? Лесно можеше да го стори, защото всички биха се зарадвали един папист да бъде обвинен. Какво бихте сторили тогава? Нима бихте седели мирно с надеждата съдебните заседатели да бъдат разумни? Или бихте стигнали до мисълта, че ще са банда пияни негодяи, дето ще ви качат на бесилката просто за свое удоволствие? Може да съм беглец от закона, но поне съм жив. Само дето съм натъжен от смъртта на Гроув и бих искал да помогна, ако е възможно, защото някога той беше добър с мен и почитам паметта му. Така че, разправете ми, какво се случи?

Отново изложих своя разказ. Престкот се оказа по-благодарен слушател: въртеше се в креслото си, ставаше да напълни отново чашата си, надаваше силни възклицания на одобрение или несъгласие. Накрая повторно стигнах до финала на историята.

— А сега, господин Престкот — заявих твърдо, — трябва да ми обясните в какво всъщност се състои работата.

— В това, че сега разбирам по-добре нещата, отколкото преди няколко минути. Въпросът е какво мога да сторя.

— Не мога да ви посъветвам, докато не разбера какво имате предвид.

Престкот дълбоко въздъхна и ме погледна право в очите.

— Знаете ли, че онова момиче Блънди беше негова любовница?

Отвърнах, че съм чувал слуховете, но добавих, че момичето не признава нищо такова.

— О, как ще признае? Но е истина. Знам го, защото се виждахме за кратко миналата година, преди да я разбера каква е. А после тя се прехвърли към Гроув, съблазни го и горкият старец падна в капана й. Лесно стана, той имаше слабост към хубавките, а тя умее да се прави на много мила, стига да си го науми. Побесня, когато той я уволни. Срещнах я скоро след случката и повярвайте, не бях виждал по-страховито изражение. Приличаше на същински дявол, зъбеше се и съскаше като звяр. Той ще си плати за това, каза. Скъпо ще си плати.

— И какво имаше предвид?

Той вдигна рамене.

— Тогава го взех просто за женски преувеличения. После дойдоха неприятностите ми, попаднах в затвора и загубих връзка с външния свят. Докато не избягах. Когато излязох от замъка, нямах представа какво да правя по-нататък. Нямах нито пари, нито прилични дрехи, нищо. Реших, че трябва да се скрия, преди да се е вдигнала тревога. И отидох у Блънди. Знаех къде е домът им, бил съм там и преди.

Промъкнал се крадешком по калната уличка до вратата на Сара и надникнал през прозореца. Вътре било тъмно и той предположил, че няма никой. Влязъл, потърсил нещо за ядене и тъкмо загризал кора хляб, когато Сара се върнала.

— Беше обладана от някакво вълнение и направо ме уплаши — призна. — Естествено, изненада се да ме види, но когато й обясних, че не бих могъл да я нараня и не възнамерявам да се задържа дълго, тя се поуспокои. Носеше със себе си малка чанта и с мисълта, че в нея може да има храна, й я взех.

— И тя ти я даде?

— Не съвсем. Наложи се да й я отнема насила.

— Както се досещам, вътре не е имало храна.

— Не. Имаше пари. И пръстен. Пръстен с печата на Гроув — каза и замълча, докато изрови от джоба си нещо, увито в хартия, която внимателно разгъна. Вътре имаше пръстен със син камък в средата. — Добре го помня — продължи той, когато аз взех пръстена, за да го разгледам по-отблизо. — Виждал съм го много пъти на пръста му. Той никога не го сваляше. Попитах Сара Блънди как е попаднал у нея. Тя не пожела да отговори, така че я бих, докато не изръмжа, че не било моя работа и във всеки случай на Гроув вече нямало да му е нужен.

— Това ли бяха думите й? „На Гроув вече няма да му е нужен“?

— Да — отвърна Престкот. — Мислите ми бяха заети с друго и тогава не обърнах голямо внимание. Сега, разбира се, всичко това става много важно. Въпросът е как да се постъпи. Не мога да свидетелствам. Съдията ще ми благодари и мигом ще ме обеси. Та си помислих, че може би вие ще предадете пръстена на сър Джон и ще му съобщите моя разказ. А ако ми провърви, аз вече отдавна няма да съм тук.

Размишлявах, като стисках пръстена в ръце и сам на себе си се чудех защо никак не ми се искаше да му повярвам.

— Давате ли ми дума, че ми казахте чистата истина?

— Да, разбира се — отвърна той искрено и без бавене.

— По-склонен щях да съм да ви вярвам, ако собственият ви нрав не беше тъй необуздан.

— Не е така! — възрази той, като леко се изчерви и повиши глас. — Оскърбявате ме! Всичко, което сторих, целеше да защитя самия себе си и доброто име на семейството си. Няма никакво сходство между моя случай, който бе въпрос на чест, и нейния, продиктуван от похот и алчност. Сара Блънди няма да спре дотук, повярвайте ми, докторе. Не признава никакви закони, няма задръжки. Тя и такива като нея не са ви ясни, колкото на мен.

— Твърде буйна е — признах. — Ала съм я виждал също така учтива и отговорна.

— Стига да си го науми — подхвърли презрително. — Истината е, че няма никаква почтителност към онези, които я превъзхождат. В това вероятно сам сте се уверили.

Кимнах. Самата истина беше. И отново си помислих за моята хипотеза. Искал бях да получа още и необорими доказателства, а сега като че ги имах вече. Престкот нищо не печелеше, като напомняше за себе си. Напротив, имаше много за губене. Трудно ми беше да не му повярвам, а и той говореше с такова чувство, та не можех и да си помисля, че не казва истината.

— Ще говоря с магистрата — отвърнах. — Няма да давам сведения за местонахождението ви, просто ще предам вашия разказ. Според мен той е надежден човек и бързо ще приключи нещата. На мнозина в университета не е по вкуса неговата намеса и вашите показания ще са му от полза. Нищо чудно да се смекчи към вас. То се знае, трябва да се посъветвате с господин Търлоу, но аз не бих ви препоръчал прибързано бягство.

Престкот помисли над това.

— Може би. Но вие ми обещайте да бъдете внимателен. Ужасно се боя. Ако някой като Лоуър узнае къде съм, ще ме предаде. Длъжен е да го стори.

Обещах му с голямо нежелание и ако не удържах на думата си поради дълга си към Лоуър, то поне мога да кажа, че това не навреди на Престкот.

* * *

Само че опитът ми да запазя мълчание доведе до печално влошаване на отношенията ми с Лоуър, тъй като отлъчването ми — както той предполагаше към полезен и щедър пациент — отново го хвърли в завист и униние. Срещал съм хора, способни на подобна промяна в настроенията. Но отличителното при Лоуър бе, че тя настъпваше рязко, без предупреждение и без особено основателни причини.

На два пъти изсипва върху мен гнева си и аз изтърпявах, воден от приятелски чувства. Третият път се оказа най-тежък и последен. Като всички англичани, и той много пиеше и точно на това се бе отдал в мое отсъствие. Когато се върнах в къщата, седеше край огъня, обгърнал тяло с ръце, сякаш да се сгрее, и при влизането ми ме изгледа мрачно. А когато заговори, процеждаше думите със злоба, сякаш бях най-големият му враг.

— Къде се дянахте, за Бога?

Колкото и да ми се искаше да му разкажа всичко, отвърнах само, че съм бил на визита при пациент, който е пратил за мен.

— Вие нарушихте уговорката ни! Такива пациенти са моя грижа.

— Не сме имали никаква уговорка — отвърнах стъписан, — макар само да се радвам, че вие ги поехте. Така или иначе се къпехте.

— Можех да се подсуша набързо.

— Този пациент нямаше да ви заинтересува.

— Това аз щях да го реша.

— Е, решавайте сега. Беше Джон Търлоу и се намира в добро здраве, доколкото мога да съдя.

Лоуър изсумтя презрително.

— Вие и да лъжете не умеете. Боже мили, колко ми омръзнаха вашите чуждестранни обноски и нескопосаният ви език. Кога си тръгвате? Ще се радвам да ви видя гърба.

— Лоуър, какво ви става?

— Не се преструвайте, че сте загрижен за мен. Единствено от себе си се интересувате. Аз ви демонстрирах истинско приятелство, взех ви под крилото си, като дойдохте, представих ви на най-достойни хора, споделях идеите си с вас, а ето как ми се отплащате.

— И съм ви много признателен за всичко това — отвърнах, като вече започвах да се ядосвам. — Сторих всичко, за да заслужа онова, което получих. Не споделих ли аз на свой ред идеите си с вас?

— Вашите идеи! — възкликна той с пълно презрение. — Че какви идеи са това? Те са само фантазии, празни нелепости без основания, които си съчинявате за развлечение.

— Това е във висша степен несправедливо, както и сам съзнавате. Не съм сторил нищо да заслужа гнева ви.

Но всичките ми възражения отиваха на вятъра. Както и предишния път, каквото и да говорех, нямаше никаква тежест пред него. Разразилата се буря сама себе си трябва да изтощи, аз бях също тъй безсилен да я уталожа, както дърво, гънещо се под ураган. Този път обаче бях завладян от гняв и обида и вместо да се постарая да го успокоя, наранен от неговата несправедливост, упорито противостоях на нападките му.

Няма да повтарям всичко, което се изрече, но то премина всякакви граници. Лоуър се разпалваше все повече и повече, а аз, все така неспособен да разбера причината за яростта му, бях също толкова разгорещен. Знаех само, че този път трябва да му се опълча, и моята решимост го накара направо да побеснее. Нарече ме крадец, шарлатанин, безмозъчен клоун, папист, лъжец, предател и измамник. Като всички чужденци съм предпочитал да забия нож в гърба, вместо да избера пътя на честността. Обвини ме, че замислям да се устроя в Лондон като лекар, и настоятелните ми твърдения, че възнамерявам да напусна Англия при първа възможност, само наливаха масло в огъня.

При всякакви други обстоятелства честта би изисквала да поискам от него удовлетворение, но когато го споменах, той ме засипа с нови язвителни насмешки. Накрая се оттеглих изтощен и гладен, тъй като така и не прекъснахме словесната си битка, за да вечеряме. Легнах си изпълнен с горчива печал, защото аз го харесвах, а ето че на приятелството ни беше сложен край. Общуването с него ми донесе немалка полза, няма спор за това, но цената, която ми се наложи да платя, бе прекалено висока. Не се съмнявах, че след като получи писмото ми, баща ми ще ми даде позволение да отпътувам, и аз реших, че ще е по-разумно да предваря това разрешение. От друга страна исках да доведа докрай експеримента си с госпожа Блънди. Ако тя останеше жива и имах възможност да докажа полезността на своя метод, то престоят ми тук можеше да донесе не само огорчение.

Шестнадесета глава

То се знае, на следващата сутрин Лоуър бе самото разкаяние и ме засипа с извинения, но този път — напразно. Приятелството ни бе непоправимо разрушено. Fides unde abiit, eo nunquam redit[1], както е казал Публий Сир. Сега, след като бях решил да замина, нямах никакво желание да правя отстъпки, каквито изискваше подобно помирение, и аз приех извинението, но само по законите на учтивостта, а не със сърцето си.

Вероятно той го разбра и обратният ни път към Оксфорд мина в мълчание и в неловки разговори. Силно ми липсваше предишната непринуденост помежду ни, но не можех да върна духа на другарство. Според мен Лоуър се срамуваше от себе си, тъй като бе наясно, че се е държал непростително. Ето защо ми оказваше дребни жестове на внимание с надежда да си върне благоразположението ми, но когато те се оказаха напразни, потъна в меланхолия.

Ала честта ме задължаваше да не мълча: макар и да бях дал дума на Престкот, сметнах, че дългът ми пред Лоуър натежава пред нея. Не бях осведомен за законите, но знаех, че трябва да го уведомя за случилото се в дома на господин Търлоу. Би било твърде недостойно за мен да го научи от мировия съдия или от приказките по таверните. Той изслуша разказа ми с дълбока загриженост.

— И вие не ми казахте? Съзнавате ли какво сте направили?

— Какво?

— Вече сте виновен колкото тях. Може да увиснете на въжето, ако Престкот бъде заловен. Изобщо ли не ви хрумна?

— Не. Но какво можех да направя?

Той се замисли.

— Не знам. Но ако съдията реши, че му трябва Престкот, а той е избягал вече, ще се окажете в тежко положение. А вие вярвате ли му?

— Не виждам причина да не му вярвам. Няма никаква изгода да си измисля. И нали не аз го открих, а той прати за мен. А и пръстенът на доктор Гроув. На Сара ще й се наложи да обясни как е попаднал у нея.

— Уверен ли сте, че това е неговият пръстен?

— Не. Но ако е неговият, все някой ще го разпознае. Вие как мислите?

Лоуър отново потъна в разсъждения.

— Според мен — заговори накрая, — ако пръстенът е негов и се окаже възможно Престкот да даде показания, то тя ще бъде обесена.

— Вярвате ли във вината й?

— Бих предпочел да съм видял с очите си как в стаята му тя сипва арсеник в бутилката с бренди. Или да го чуя от собствената й уста. Както ни учи доктор Щал, пълна увереност няма. Но започвам да клоня към мисълта, че тя действително е виновна.

Тук и двамата се смутихме, тъй като осъзнахме в един и същ момент, че отново сме възприели предишния дружески тон и неловкостта мигом се върна. И аз взех своето окончателно решение, почувствал, че никога няма да мога да говоря непринудено с него, без да се опасявам, че отново ще изпадне в ярост. Лоуър като че отгатна мислите ми и не наруши мрачното мълчание, докато конете препускаха в тръс по калния път. Естествено, беше му ясно, че не може да направи нищо повече, след като бе поднесъл извинение за думите си, а не виждаше нужда да се извинява за онези, които още не е изрекъл.

* * *

Вече споменах, че нямах високо мнение за английския театър: скучна фабула, лоша игра, калпава дикция. А виж, английските съдилища са съвсем друго нещо, притежават всичката пищност и драматичност, която липсва в театъра, постановката е далеч по-изпипана и завладяваща.

Съдебният спектакъл няма равен никъде на континента и дори французите, тези любители на помпозността, не могат да придадат на упражняването на правосъдието такова величие, внушаващо благоговеен ужас. Причината за това е, че съдилищата в Англия са подвижни. По-дребните престъпления се възлагат на мировите съдии, но по-важните дела се гледат от представители на краля, изпращани от Лондон през определени интервали от време. Тези представители правят обиколка из страната и пристигането им е съпроводено с много церемониалност. Кметът очаква процесията на границите на града, местните земевладелци го следват с каретите си, тълпи от зяпачи запълват улиците, докато кортежът се връща към залата на съда, където се произнасят витиевати прокламации, даващи право на съдиите да бесят колкото им хрумне нарушители на закона.

Може би трябва да обясня как англичаните водят съдопроизводството, тъй като методите за него са не по-малко чудати от другите порядки в тази страна. Човек би помислил, че един учен съдия би бил достатъчен, както и навсякъде другаде, но тук случаят не е такъв. След като са назначили такъв човек, те прехвърлят всичките му пълномощия на група от дванайсет души, избрани случайно и напълно невежи относно законите. Нещо повече, местните са неимоверно горди с въпросната крайно нелепа система и благоговейно почитат тези така наричани съдебни заседатели като твърдата основа на всички свои свободи. Съдебните заседатели изслушват аргументите, изнесени в съда, и гласуват присъдата. Обикновено делото излага този, който е предявил обвиненията, а в случай на убийство — близките на покойника или мировият съдия, който действа от името на краля. В случай че няма роднини, както беше при Гроув, задачата да състави обвинението падаше на мировия съдия, на когото се плащаше от хазната.

Приготовленията за заседанията на пътуващия съд са много и скъпоструващи, ето защо Главната улица бе задръстена от хора при завръщането ни в Оксфорд. Зрелището ме впечатли, но у Лоуър то само предизвика поредния пристъп на лошо настроение. Наближаваше привечер, от сутринта не бяхме яли нищо и не можехме да решим дали да спрем някъде да си утолим глада, или да отида право при сър Джон в Холиуел. Избрах второто главно поради това, че бързах да видя госпожа Блънди. Каквото и да бе извършила дъщеря й, старицата си оставаше моя пациентка и моята надежда за слава. А и нямах търпение да се избавя от присъствието на Лоуър.

Сър Джон ме прие без отлагане — тази черта на служителите на английския закон предизвиква възхищение у мен. Много малко съм имал досег с нашите венециански съдии, но знам, че според тях величието на закона се гради на създаването на всевъзможни спънки и бавене. Той изслуша разказа ми с интерес, но не изрази и най-малка благодарност. Като цяло отношението му към мен забележимо се бе променило през времето на отсъствието ми и от предишната доброжелателност не бе останала и следа.

— Длъжен сте били незабавно да съобщите на местните власти — каза той. — Търлоу е предател и трябваше да го обесят още преди години. А сега ми казвате, че укрива избягал престъпник. Какво си въобразява той, че стои над закона ли?

— Ако съдя по чутото — отвърнах спокойно, — тъкмо това си въобразява.

Сър Джон се смръщи.

— Нетърпимо! Той открито застава срещу кралската власт, а тя не взема никакви мерки.

— Нямам никакво желание да го защитавам — изясних. — Ако и половината от онова, което чух за него, е истина, заслужава незабавно да бъде обесен. Ала според мен той не вярва господин Престкот да е виновен за престъпленията, които му вменяват. А като го държи в такава близост до Оксфорд, оказва услуга на правосъдието, ако младежът действително може да даде важни показания за смъртта на доктор Гроув.

Мировият съдия изсумтя ядно.

— Предполагате, че разказът му не е важен ли?

— Естествено, че е важен.

— Ще съдят ли момичето?

— Да. Ще се изправи пред съда в последния ден на заседаването му.

— По какво обвинение?

— Второстепенна измяна.

— Какво означава това?

— Гроув е бил неин господар и няма значение, че я е изгонил, защото той е убит в качеството си на неин господар. А това е измяна, тъй като господарят е за прислугата онова, което е бащата за децата си или кралят за народа си. Това е най-тежкото престъпление, по-сериозно и от убийство. И наказанието за него е далеч по-ужасно. Когато бъде призната за виновна, чака я клада.

— Нямате ли съмнение относно вината й?

— Ни най-малко. Разследването ми разкри толкова долна и гнусна човешка природа, че само мога да се чудя как не е била разобличена по-рано.

— Тя призна ли си?

— Не. Всичко отрича.

— А как ще се разпоредите със сведенията, които ви съобщих?

— Възнамерявам с десетина войници незабавно да тръгна за Милтън. Там ще окова господин Престкот и неговия покровител и ще ги пратя в затвора. Да видим дали господин Търлоу ще успее този път да се изплъзне от възмездието на закона. А сега ме извинете, бързам.

* * *

Като изпълних този тежък дълг, върнах се на Главната улица, научих, че господин Бойл се е разболял в дома на сестра си и щял да се задържи в Лондон още няколко дни. Отидох в кафенето на Тилярд да се нахраня и да узная последните новини. Там заварих Лок, който сякаш ми се зарадва. Лично аз не изпитах никаква радост при вида му.

— Следващия път, когато се сдобиете с пациент, господин Кола — каза ми той, — обслужвайте си го сам. Тя дяволски ме измъчи. След заминаването ви състоянието й много се влоши.

— Съжалявам да го чуя. Но защо?

— Нямам представа. — Той вдигна рамене. — Но тя губи сили от деня, в който арестуваха дъщеря й.

Той на драго сърце ми разправи всички подробности, тъй като това се случило по време на посещението му при старицата. Оказа се, че приставът дошъл за Сара в дома й и я оковал и извлякъл през вратата пред очите на майка й. Сара не тръгнала доброволно: пищяла, дращила и хапала, та се наложило да употребят сила, за да я повалят на пода и да й поставят оковите, но и тогава продължавала да крещи, така че й натъпкали парцал в устата. Майката се опитала да стане от леглото и Лок едва я удържал да не го стори.

— През цялото време старата виеше, че дъщеря й не е сторила нищо и да не я пипат. Дължа да кажа, че като наблюдавах поведението на дъщерята, бях готов да повярвам в способността й да убие. Не бях виждал някой да се преобразява така. От тиха и кротка в миг се превърна в беснеещо чудовище, вдъхващо ужас. И каква сила придоби само! Представяте ли си, наложи се трима мъже да се обединят, та да й сложат оковите.

Ахнах.

— Ами майка й?

— Е, то се знае, рухна в постелята си и се разрида, а оттам нататък започна да крее и отслабва. — Той помълча известно време, после ме погледна открито. — Направих каквото можах, но не помогна. Не се съмнявайте, умолявам ви.

— Ще се наложи да отида при нея — казах. — Именно от това се опасявах още от минутата, когато узнах за ареста. Боя се, че състоянието на майката още повече ще се влоши, ако не се вземат решителни мерки.

— Но какви?

— Кръвопреливане, господин Лок. Кръвопреливане. Помислете над това. Не мога да го твърдя категорично, но се питам дали състоянието на момичето не оказва въздействие върху това на майка и сега, когато в тялото й нейният собствен дух се е смесил с този на дъщеря й. Сара ще издържи, разбира се, но майка й е много по-възрастна и по-слаба. Не се съмнявам, че тъкмо там е причината за влошаването й.

Лок се облегна на стола си и повдигна вежди наглед с презрително високомерие, само че аз вече бях стигнал до извода, че това е обичайното му изражение, когато обмисляше нещо.

— Поразително — промълви най-сетне. — Този ваш опит има всевъзможни последствия. И какви са намеренията ви?

Поклатих тъжно глава.

— Не знам. И едничка идея нямам. Моля да ме извините. Трябва незабавно да ида при нея.

Това и сторих, а посещението ми потвърди моите най-големи страхове. Тя беше силно отслабнала, постепенното заздравяване на раната бе спряло и във влажната стаичка бе надвиснало зловонието на болест. Едва не се разплаках. Но тя беше в съзнание и у нея още се мержелееха някакви сили. Разпитах я и научих, че вече близо два дни не е яла нищо. Момичето, което Лоуър бе наел да се грижи за нея, избягало, щом отвели Сара, и отказало да стъпи вече в дома на убийца. Естествено, парите не беше върнала.

Стори ми се, че слабостта й отчасти се дължеше на глад; ако се хранеше по-питателно и често, все още имаше надежда. Веднага отидох в гостилницата да купя хляб и бульон. Собственоръчно я нахраних лъжичка по лъжичка и едва тогава прегледах раната и смених превръзката. Самата рана не изглеждаше толкова зле, колкото се опасявах. В това отношение Лок добре се беше постарал.

И все пак не беше логично да е толкова болна. Несъмнено гладуването и душевната травма от случилото се с нейната дъщеря й бяха причинили силна слабост, но аз бях уверен… не, на това се градеше цялата ми теория, че между нейната кръв и тази на дъщеря й, вече течаща във вените й, съществува връзка. И ако пребиваването в гъмжащата от плъхове тъмница можеше да окаже подобно въздействие, то несъмнено трябваше да се очаква и нещо по-лошо.

— Моля ви, добри докторе — промълви тя, когато приключих с превръзката й, — кажете как е моята Сара. Не знаете ли?

Поклатих глава.

— Току-що се връщам от провинцията и знам дори по-малко от вас. Само чух, че предстои да я изправят пред съд. А вие не получихте ли някакви вести от нея?

— Не. Аз не мога да ида там, а тя не може да дойде тук. И няма кой да й отнесе вест от мен. Боя се да злоупотребя с вашата доброта…

Сърцето ми замря. Досещах се за какво ще ме помоли и се страхувах от тази молба.

— … но вие я познавате мъничко. Наясно сте, че не би могла да стори такова нещо. За целия си живот никому не е навредила. Тъкмо обратното, та тя е известна… и на господин Бойл също… със способността си да лекува болести. Знам, че нищо не можете да направите за нея, но ако може да я посетите, та да й кажете, че оздравявам и не бива да се тревожи за мен, а?

Повече от всичко ми се искаше да откажа, да заявя, че не искам да имам нищо общо с това момиче. Но не можах да се накарам да произнеса тези жестоки думи. Те още повече щяха да влошат състоянието на горката жена, а ако теорията ми беше вярна, колкото по-спокойна бе дъщерята, толкова нарастваше вероятността майка й да се подобри. Така че се съгласих да изпълня молбата. Щях да посетя затвора, стига да ме допуснеха вътре, разбира се, и да предам съобщението.

* * *

Уповавам се на вярата, че бях водил добродетелен живот, че Господ вижда усилията ми да съблюдавам неговите заповеди и че ще бъда избавен от вечни мъки. Защото ако Адът е и наполовина ужасен колкото английската тъмница в навечерието на откриването на заседанията на съда, то наистина е дяволско място. Малкият преден двор на замъка беше препълнен с много повече хора, отколкото при първото ми идване — посетители, дошли да утешат затворници, а също и зяпачи, отбили се да погледат докарването на нови. Когато в града пристига кралският съдия, от близки и далечни места довеждат престъпници, та всеки на свой ред да чуе предназначената си съдба. Самият затвор, почти празен предишния път, сега буквално се пръскаше по шевовете, човешката смрад бе непоносима, а стенанията на болните, премръзналите и отчаяните — покъртителни. Макар и повечето тук да заслужаваха участта си, нямаше как да не изпитам дълбоко състрадание към тях, а за миг дори бях обзет от паника, че може да ме вземат за затворник и да не ме пуснат да изляза, щом приключех със задачата си.

Мъжете и жените са разделени, разбира се, и по-бедните са в две големи помещения. Няма никакви мебели, освен сламеници, на които да лежат; тракане на вериги отекваше всеки път, когато клетниците се въртяха, за да си намерят удобно положение, и то ме съпровождаше, докато си пробивах път през плътната маса от тела. Студът беше пронизващ, тъй като общата килия се намираше досами стария ров и вековната влага се беше пропила в стените. Единствената светлина влизаше през тесни прозорчета под самия таван, където можеше да ги достигне само птица. Благодарен бях за скорошното заседание на съда, тъй като недохранена и лишена от топли дрехи девойка като Сара Блънди би умряла от затворническа треска дълго преди да попадне в ръцете на палача.

Отне ми известно време да я открия, тъй като тя се бе облегнала на стената, обхванала с ръце коленете си и навела глава, така че се виждаше само дългата й кестенява коса. Напяваше си тихичко — печален звук в това ужасно място, като на птица в клетка, изливаща в песен спомена за някогашната си свобода. Поздравих я, но тя не вдигна глава веднага. Странно колко натъжен и разтревожен бях от отсъствието на обичайното й поведение. На мястото на оскърбителното високомерие сега се бе настанило безразличие, сякаш не й стигаше въздух да диша — като на гълъбицата във вакуумната помпа на Бойл. Не ми отговори, като я попитах как е, само вдигна рамене и се обгърна още по-плътно с ръце, сякаш се опитваше да се стопли.

— Съжалявам, че нищо не ти нося — промълвих. — Да бях знаел, щях да взема поне храна и одеяла.

— Много любезно — отвърна тя. — Колкото до храната, нямайте грижа. Университетът има благотворителен фонд и госпожа Уд, предишната ми господарка, беше така добра да предложи да ми носи храна всеки ден. Но бих се зарадвала на топли дрехи. Как е майка ми?

Почесах се по главата.

— Тя е основната причина да дойда. Помоли ме да ти предам да не се безпокоиш за нея. Нека добавя нещо и от себе си: тревогите ти няма да й помогнат с нищо, само могат да й навредят.

Тя ме погледна право в очите и видях, че разгада истината от загриженото ми лице.

— Не е добре, нали? — изрече с равен тон. — Бъдете откровен, докторе.

— Не е укрепнала, както очаквах — признах. — Тревожа се за нея.

За мой ужас тя отново захлупи глава в дланите си и тялото й се разтресе от отчаяни ридания.

— Хайде, недей така — взех да я успокоявам. — Нещата не са чак толкова зле. Просто оздравяването й се бави. Но има мен и Лоуър, а сега и доктор Лок, а тримата отчаяно се стремим да я доведем до подобрение. Не изпадай в отчаяние. Това е един вид упрек към онези, които са поели грижата за нея.

Продължих да редя насърчителни думи и накрая тя отстъпи на уговорките ми, като вдигна към мен зачервените си от сълзи очи и избърса нос с опакото на дланта си.

— Дойдох да те успокоя, не да те разстройвам още повече. Ти мисли за себе си и за своя процес, това стига да ти ангажира мислите. А майка си остави на нас. При тези обстоятелства без друго нищо не можеш да сториш за нея.

— Ами после?

— Кога после?

— След като ме обесят.

— Ето че пак избързваш! — възкликнах с бодрост, каквато не чувствах. — Примката все още не е на врата ти.

Спестих й, че участта й можеше да се окаже още по-ужасна.

— Всички вече са го решили — промълви тя. — Магистратът ми го каза, като поиска от мен да призная. Съдебните заседатели ще ме обявят за виновна и съдията ще ме прати на бесилото. Кой би повярвал на някоя като мен, след като не мога да докажа невинността си? И какво ще стане с майка ми тогава? Как ще живее? Кой ще се грижи за нея? Нямаме нито роднини, нито средства за издръжка.

— Когато оздравее — изрекох натъртено, — без съмнение ще си намери никаква работа.

— Като съпруга на фанатик и майка на убийца? Че кой ще я наеме? А освен това знаете също така добре, колкото мен, че няма да е в състояние да се труди за много седмици напред.

Нямаше как да кажа, че това са празни ядове, тъй като по всяка вероятност тя щеше да бъде мъртва до седмица. И Бог да ми прости, не можех да измисля как да я утеша.

— Господин Кола, ще ви задам въпрос. Колко плаща доктор Лоуър?

Отне ми няколко мига да схвана какво ме пита.

— Имаш предвид…?

— Разбрах, че купувал тела — каза тя, вече с ужасяващо спокойствие. — И така, колко плаща? Готова съм да му дам своето, ако обещае да се грижи за майка ми. Моля ви, не се стъписвайте така. Така или иначе, няма какво друго да продам, а от тялото си няма да имам нужда — рече тя простичко.

— Аз… не знам… това зависи от състоянието… ами… на…

— Бихте ли го попитали от мое име? Без друго си мислеха, че съм продавала тялото си приживе, надали ще предизвикам скандал, ако го продам мъртво.

Според мен дори Лоуър би се затруднил как да води подобен разговор. На мен съвсем не ми беше по силите. Нямаше как да й кажа, че останките й след кладата дори на Лоуър нямаше да са нужни. Измънках, че ще говоря с него, и отчаяно се опитах да сменя темата.

— Не бива да губиш надежда — казах. — Обмислила ли си какво ще говориш?

— Какъв смисъл има? — поклати глава тя. — Дори не знам в какво ме обвиняват, нито кой ще свидетелства срещу мен. Нямам си никого, дето би се застъпил. Освен ако някой като вас, докторе, не гарантира за мен.

Мигът на колебание й бе достатъчен.

— Ето, виждате ли? — продума кротко. — Кой би ми помогнал?

Вгледа се в мен в очакване на отговор. А аз не исках да отговарям. Самото ми идване тук бе против волята ми. Ала някак не ми бе по силите да й се възпротивя.

— Бих се радвал да го сторя — казах накрая. — Но как да обясня пръстена на доктор Гроув?

— Какъв пръстен?

— Онзи, който е бил откраднат от трупа му и е бил намерен от Джак Престкот. Той ми разказа всичко.

В мига, когато тя осмисли думите ми, вече знаех без сянка на съмнение, че подозренията ми са били верни и че магистратът си знае работата. Тя беше убила Гроув. При отговора ми Сара пребледня мъртвешки. Всичко друго би могла да обясни някак, но на това обвинение нямаше отговор.

— Е, Сара? — подканих я, защото тя мълчеше.

— Значи няма спасение за мен. Мисля, че е време да си вървите.

Това прозвуча с отчаяно примирение. Бяха думи на човек, осъзнал, че деянията му са неопровержимо доказани.

— Не искаш да ми отговориш? Но ако не кажеш на мен, то пред съда ще бъдеш длъжна да отговаряш. Как ще опровергаеш обвинението, че си убила Гроув, за да си отмъстиш, и си ограбила лежащия му на пода труп?

Вихрушката, която ми се стовари, беше най-потресаващото, което съм изпитвал в живота си. Черупката на смирение се пропука и се показа истинската природа на това момиче, когато лицето й се разкриви от омраза и безсилие. Тя се хвърли насреща ми и се опита да издере лицето ми. В погледа й гореше безумен пламък. За щастие веригата около китката и глезена й я удържа, иначе, кълна се, щеше да ми извади очите. Отскочих назад и се блъснах във воняща старица, която без бавене мушна ръка под горната ми дреха, за да дири кесията с пари. Извиках тревожно и до секунди пристигна тъмничар, за да ме отърве, като риташе затворниците по пътя си, а върху Сара стовари тояга, за да я усмири. Тя се строполи на сламеника и станах свидетел на възможно най-отчаяните ридания, които съм виждал някога.

Гледах в ужас чудовището насреща си, после се окопитих, колкото да уверя тъмничаря, че съм цял и невредим, ако не се смяташе драскотината върху бузата ми. Отдръпнах се на безопасно разстояние и поех дълбоко от вонящия въздух, за да дойда на себе си.

— Ако някога бях имал съмнения относно теб — казах й, — те вече изчезнаха. Заради майка ти ще говоря с Лоуър. Но не очаквай нищо повече от мен.

Тръгнах си, облекчен да се махна от това адско място и демоните в него. Влязох в първата таверна, за да се съвзема. Половин час по-късно ръцете ми още се тресяха.

* * *

Макар и вече да не ме гризяха съмнения по повод виновността на момичето, не мога да кажа, че на душата ми олекна. Съприкосновението с подобно зло те хвърля в ужас, не ми бе лесно да забравя яростта, на която бях станал свидетел. Когато излязох от таверната, изпитах непреодолима потребност от човешко общуване, за да отвлека мислите си от чутото и видяното. Ако отношенията ми с Лоуър не бяха толкова обтегнати, неговата непринуденост със сигурност би ме облекчила. Ала сега нямах желание да се видя с него. Отхвърлих тази мисъл. Но пък после си припомних молбата на момичето и заради пациентката си, а и заради дадената дума, сметнах, че съм длъжен да му предам предложението й, колкото и безполезно да бе то.

Само че не открих Лоуър нито по предпочитаните от него места, нито в жилището му в Крайст Чърч. Разпитвах навсякъде за него и накрая някой спомена, че го видял преди час в компанията на Лок и на математика Кристофър Рен. Тъй като Рен бил запазил стаите си в Уадъм, може би си струвало да проверя там.

Без друго ми се искаше да се запозная с този млад човек, тъй като бях слушал много за него по време на престоя си, така че отидох и на вратата попитах къде да го открия и дали има посетители при него. Бил с приятели, отговориха ми, и поръчал да не бъде безпокоен. Портиерите все така казват, то се знае, затова, без да обръщам внимание, бързо се изкачих по стълбището на пансиона, където живееше Рен, почуках на вратата и влязох.

Очакваше ме стъписваща гледка. Рен се оказа нисък и спретнат мъж с дълга коса и лице, което не бе лишено от привлекателност. Изглеждаше подразнен, когато нахълтах в стаята и се заковах смаян от видяното. По лицето на Лок пробяга усмивка като на палаво дете, което са сварили да върши пакост, но е доволно, че тя е станала известна на всички. Моят така наречен приятел Ричард Лоуър поне имаше приличието да се смути, че измамата му е изобличена без никакво място за съмнение, тъй като беше повече от ясно какво се случва.

По средата на стаята за голяма маса от тополово дърво бе привързано куче, което жално скимтеше, въртеше уплашено очи и се мъчеше да се освободи. До него имаше друго, по-примирено с мъченията, на които бе подложено. От шията на едното куче към шията на другото водеше тръбичка и кръвта от разрезите бе оплискала престилката на Лоуър и пода. Те тайно повтаряха моя експеримент. Бяха скрили замисленото от мен, когото бяха длъжни да предупредят за намеренията си. Не можех да повярвам, че съм станал жертва на толкова долно предателство.

Пръв се опомни Лоуър.

— Извинете ме, господа — промърмори, дотолкова забравил добрите обноски, че дори не ме представи на Рен, — налага се да се оттегля за малко.

Съблече престилката, захвърли я на пода и после ми предложи да се разходя с него в градината. Откъснах очи от сцената, поразила ме до дън душа, и изпълнен с гняв, го последвах надолу по стълбите.

Известно време крачихме из градината, като обикаляхме покрай живи плетове и полянки, а аз мълчах в очакване на неговото обяснение.

— Вината не е моя, Кола — каза той най-накрая. — Моля да приемете извиненията ми. Поведението ми е непростително.

Душевният смут още ме владееше и все така не намирах думи.

— Лок разказал на Рен за опита, който измислихме… който вие измислихте, за да помогнете на госпожа Блънди, и той толкова се развълнува, че настоя да го повторим. Но това ни най-малко не омаловажава постижението ви. Просто следваме вашите стъпки, подражаваме на учителя.

Той се усмихна смутено и ме погледна, за да разбере дали това обяснение е помогнало. Реших да запазя хладно поведение.

— Елементарната вежливост изискваше да ме уведомите, макар и да сте предпочели да не ме поканите.

Усмивката се смени с гримаса.

— Имате право — съгласи се — и аз искрено съжалявам за това. Търсих ви, но така и не ви открих, а Рен иска днес да се върне в Лондон. Разбирате, нали? Затова…

— Предавате един приятел, за да угодите на друг — прекъснах го студено.

Тази справедлива забележка видимо го обезсърчи и той се престори на сърдит:

— За какво предателство говорим? Веднъж родената идея не остава собственост на онзи, комуто е хрумнала най-напред. Не отричаме вашето постижение, нито възнамерявахме да пазим тайна от вас. Просто ви нямаше и толкова. Не подозирах, че Рен се е заинтригувал тъй силно, докато не го срещнах тази сутрин.

Тонът му бе настойчив и аз усетих как съмненията ми се разсейват. Искаше ми се да приема извиненията му и както преди да видя в него приятел, та за малко не повярвах, че всъщност не съм предаден. Но в този миг си спомних виновното смущение, изписано на лицето му, когато влязох, а такова пълно признание не разчетох дори в изражението на Сара Блънди.

— Не се каним да го съобщаваме на света без ваше знание и разрешение — продължи той, като забеляза, че не му се удава да ме разубеди. — И трябва да признаете, че това е по-добрият начин. Ако ние… ако вие съобщите за своето откритие, като дадете да се подразбере, че първото кръвопреливане е изпробвано върху жена, ще ви сметнат за лекомислен, безотговорен и опасен и ще се отвърнат от вас. Но пък ако предварите вашето съобщение с описание на опит, при който е направено кръвопреливане между кучета, ще избегнете тежките порицания.

— И нима в това се заключаваше целта ви?

— Именно — отвърна той, ободрен от мисълта, че е потушил гнева ми. — Изказах ви опасенията как може да се обърнат нещата, ако за това се узнае твърде рано. Нужно е да се действа именно по този начин и колкото по-бързо, толкова по-добре. Съжалявам, искрено съжалявам, че не присъствахте при този опит. Моля, приемете коленопреклонните ми извинения. Поднасям ги също така от името на Лок и Рен, защото и на тях не им е хрумвало да ви засегнат.

Той ми отправи дълбок поклон и тъй като беше без шапка, с елегантен жест свали перуката си. Такова нелепо поведение за малко да извика усмивка на устните ми, но този път бях твърдо решен да не се поддавам на подобни уловки.

— Е, какво, прощавате ли ми? — попита, обезкуражен от реакцията ми.

— Ами да, добре — отвърнах кратко и това бе едва ли не най-голямата лъжа, изричана някога от мен.

Но все още имах нужда от него и тъй като бях лишен от всякакви приятели, наложих си да поддържам поне привидна сърдечност.

— Но къде бяхте все пак? — настоя той. — Наистина ви издирвахме.

— Ири госпожа Блънди. Тя е зле и се влошава все повече. И при дъщеря й.

— В замъка?

Кимнах.

— Не исках да ходя там, но майка й ме умоляваше. И това в много отношения ме успокои. Ако има човек, за когото да кажа, че е способен на убийство, то това е тя. Вече нямам никакви съмнения, макар да предполагам, че тя ще отрича своето престъпление. Сега ми става ясно, че тогава в кафенето е поискала от Гроув пари за майка си и той й е отказал. Затова сама си ги е взела, като го е убила и ограбила. Ужасно е, че синовният дълг може да бъде в такава степен изопачен и извратен.

— Тя ли ви разказа всичко това? — попита Лоуър.

— Не, нищо не си признава — отвърнах. — Но иска да извърши едно добро дело, вероятно от разкаяние, защото друга причина не виждам.

И аз набързо предадох на Лоуър желанието й да размени трупа си срещу съгласието му да лекува майка й и да се грижи за нея. Лоуър изглеждаше изумен и — неприятно ми е да го кажа — определено нетърпелив да се възползва от обстоятелствата.

— Ами майка й как е?

— Съмнявам се, че дълго време ще е бреме за джоба ви — отговорих. — И това е нещо друго, за което исках да поговоря с вас. Тя никак не е добре и се опасявам, че ако момичето умре, угасването на духа в едната ще доведе до фатален резултат при другата.

Той се замисли, след като споделих с него страховете си и единствената според мен стъпка, която би могла да спаси ситуацията.

— Нужна й е още кръв, Лоуър — казах. — При това от някой друг, достатъчно здрав и силен, за да надмогне духа на дъщерята. И то незабавно. Ако Сара бъде съдена утре, то вдругиден ще я екзекутират. И почти не остава време.

— Убеден ли сте в това?

— Напълно. Тя угасва заедно с духа на дъщеря си, всички признаци са налице. И не намирам никаква друга причина.

Той изпъшка.

— Значи искате да се заемете с това днес?

— Да. Заради нея и в името на приятелството ни ще ви помоля за една последна помощ.

Още веднъж обиколихме градината в подобие на дружеска близост, докато той обмисляше логиката на разсъжденията ми.

— Възможно е да сте прав — каза накрая. — Стига да не съществува нещо неизвестно за нас.

— Ако е неизвестно, не можем да го вземем под внимание — посочих.

Той отново изпъшка, после дълбоко въздъхна, което подсказваше, че е взел решение.

— Добре — каза. — Довечера. Ще доведа някого от градинарите, на когото можем да се доверим, че ще си мълчи.

— А защо не в следобеда?

— Защото ми е нужно да я посетя. За да получа тялото й, ще ми е потребно писмо с нейното разпореждане, надлежно подписано и заверено от свидетели. Това ще изисква време. Работата трябва да се свърши преди началото на процеса. Знаете ли, че ще я изгорят на клада?

— Сър Джон ми каза.

— При това положение няма големи изгледи да я използвам, ако не успея да убедя сър Джон да повлияе на съдията по делото. — Той се поклони. — С вас ще свършим работата навреме. Нека се срещнем в „Ангела“ след вечеря. Тогава ще се погрижим за майката.

* * *

Останалата част от деня прекарах в писане на писма и меланхолия. Нямах търпение час по-скоро да замина от Оксфорд. Задържаше ме единствено вдовицата Блънди, защото вече знаех какво се случва с нея в мое отсъствие. Съдбата на Сара Блънди никак не ме радваше, не хранех особен оптимизъм относно майка й и съвсем бях изгубил доверие в приятеля си. Щеше ми се да приема уверенията му в лоялност към мен, на практика ги и приех, но семената на съмнението бяха посети и тревожеха душата ми.

Не съм горделивец, но браня ревниво своята чест и достойнство. А Лоуър им нанесе тежък удар с това, че бе дал предимство на молбата на Рен пред моите права. Макар да призна вината си, това не заглади причинената обида и засили недоверието ми към него, родено от необузданата му избухливост.

С други думи бях извънредно унил, когато Лоуър влезе в „Ангела“ с някакъв опърпан и изпит нещастник, когото ми представи като един от помощник-градинарите в колежа. Беше готов срещу шилинг да отстъпи от кръвта си на госпожа Блънди.

— Въобще не става! — извиках. — Погледни го, като нищо може да е в по-лошо здраве от самата госпожа Блънди. По-скоро се нуждае на него да прелеят кръв. На мен ми трябва някой здрав, пълен с жизнени сили.

— Че той е необикновено силен. Нали така? — добави и за пръв път се обърна към градинаря.

Онзи, като видя, че Лоуър го гледа, разтегна устни в усмивка, при което разкри липсващи зъби и изцвили като кон.

— Голямото му достойнство — каза Лоуър, докато мъжът жадно изпиваше кварта ейл, — се състои в това, че е глухоням. Доктор Уолис се мъчи да го научи да говори, но напразно. И да пише не умее. Можем да сме спокойни, че няма да ни издаде. А това, признайте си, е много съществено. Макар при тази слава на семейството, ако стане известно по какъв начин е поддържан животът на майката, не бих се учудил, ако и нея пратят на кладата заедно с дъщеря й. Хей, момко, изпий още една. — Той махна с ръка и скоро пред нещастника се мъдреше нова кварта ейл. — Така ще е по-добре — увери ме Лоуър. — Не искам да побегне, като се усети какво сме намислили.

Не бях доволен, макар и да признавах истината в думите му. Ала колко много се бе променило отношението ми към него, щом търсех скрита причина в използването на човек, неспособен да свидетелства за случилото се.

— Бяхте ли в затвора?

Той извъртя очи нагоре.

— О, Господи, да. Ама че ден имах!

— Да не би тя да е размислила?

— Съвсем не. Написахме нужното писмо… А вие знаехте ли, че тя умее да чете и пише не по-зле от мен и вас? Бях изумен. И свидетелите го завериха, както си е редно. Там всичко мина гладко. Но не и при сър Джон.

— Той беше против ли? Защо?

— Защото не ми се удаде да го убедя, че има някаква отговорност по отношение на нея. Проклет педант, ако позволите така да се изразя.

— И оставате без труп, така ли?

Той ме погледна с отчаяние.

— Дори да я получа, щом приключа, трябва да я върна, за да бъде изгорена на кладата. Мировият съдия разреши само временно владение върху тялото. Но и това е по-добре от нищо. По-късно ще се върна при него и ще потърся начин да го уговоря.

Той погледна градинаря, който допиваше третата си кварта.

— Да тръгваме и да свършваме с това, докато този още се държи на краката си. Знаете ли — каза, докато изправяхме градинаря, — до гуша ми дойде от това семейство. Колкото по-рано умрат и двете, по-добре… Проклятие! Кола, съжалявам…

И ругатнята, и извинението му бяха напълно уместни. Полуумният градинар явно беше пил още преди Лоуър да го доведе, и трите кварти, които изгълта, докато ние разговаряхме, го довършиха. Глупавата усмивка на лицето му се смени с уплаха, той се свлече на пода и избълва съдържанието на стомаха си върху обувките на Лоуър. Лоуър отскочи, като ги разглеждаше с отвращение, после подритна идиота, за да се увери, че е напълно безчувствен.

— И какво ще правим сега?

— Нямам намерение да го използвам — отсякох. — Ще трябва на ръце да го мъкнем дотам. А процедурата е достатъчно трудна дори когато участникът е съгласен.

— Като излязохме от колежа, изглеждаше трезвен.

Унило поклатих глава.

— Вината е ваша, Лоуър. Знаехте колко е важно, а ме подведохте.

— Поднесох извинения.

— И каква полза от тях? Ще трябва да отложим работата за утре. И да се надяваме старицата да издържи дотогава. Бавенето може да я убие.

— Според мен вашето лечение във всеки случай ще доведе дотам — подхвърли студено той.

— Не ви чух да го казвате преди.

— Не сте ме питали.

Отворих уста да му отговоря, но се сдържах. Какъв смисъл? По причини, които не можех да разтълкувам, всичко, което си казвахме един на друг, се възприемаше като упрек или оскърбление. Той отказваше да обясни поведението си, а аз искрено не откривах вина у себе си, поради което нищо не можех да сторя.

— Няма да влизам в спор с вас — казах. — Обещахте да ме снабдите с източник на кръв и не ви освобождавам от това обещание. А после можем да прекратим познанството си, както очевидно желаете. Ще го доведете ли след съда утре?

Той се поклони сковано и обеща, че този път няма да ме разочарова. Поръча да отида у госпожа Блънди и да го чакам там, щом заседанието приключи. Щял да дойде с градинаря и да проведем лечението. Още имало достатъчно време.

[1] Погубеното доверие е невъзвратимо (лат.). — Б.пр. ↑

Седемнадесета глава

В един часа на следващия ден в Оксфордския съд започна делото за убийството на доктор Робърт Гроув от Сара Блънди. Тълпата бе нетърпелива; не само че процесът обещаваше скандално забавление, но и предишния ден не бе издадена нито една присъда за обесване и съдията не бе нахлупил черна шапка. Беше му връчен традиционният чифт бели ръкавици — знак, че ръцете му са неопетнени от кръв. Ала такова милосърдие се смяташе за опасно, защото страховитото величие на закона изисква жертви. Едно девствено заседание (както ги наричат) беше белег на снизхождение, второ щеше да се приеме за слабост. Нещо повече, Уд, неизменно присъстващ на съдебни дела, с когото си разменихме няколко думи, преди да бъдем разделени в блъсканицата, ме осведоми, че съдията си давал сметка как днес някой трябвало да бъде обесен. Според мен и двамата знаехме кой ще е това.

Поде се възбуден ропот, когато Сара, мъртвешки бледа, бе въведена, за да се изправи пред множеството и да изслуша тежките обвинения срещу себе си. Че тя, Сара Блънди, лишена от богобоязливост и движена от дявола, в петнайсетата година от управлението на нашия владетел краля, е извършила в Новия колеж в град Оксфорд посегателство срещу живота на почитаемия Робърт Гроув, преподавател в същия колеж и бивш неин господар, по престъпен, преднамерен и предателски начин. Висшеупоменатата Сара Блънди по престъпен, преднамерен и предателски начин, със зъл умисъл е сипала арсеник в бутилка с бренди, което, по причина, че Робърт Гроув е пил от нея, в резултат е довело до смъртта му. Следователно висшеупоменатата Сара Блънди по престъпен, преднамерен и предателски начин, със зъл умисъл е лишила от живот и убила, с което е извършила престъпление срещу нашия суверен, короната му и достойнството му.

При произнасянето на това обвинение от тълпата изригнаха одобрителни възгласи, които накараха съдията да вдигне предупредителен поглед. Отне известно време редът да бъде възстановен — не че английските съдилища се отличават с кой знае какъв ред. Тогава съдията, който ми се стори извънредно страховит наглед, се обърна към Сара и я попита дали се признава за виновна, или не.

Тя не отговори, а остана с наведена глава.

— Виж какво, момиче — рече съдията, — длъжна си да отговориш нещо. Виновна или не, за мен е все едно, но трябва да приказваш, като те питат, иначе лошо ти се пише.

Обвиняемата продължаваше да мълчи и множеството занемя в очакване, вперило очи в нея, докато тя стоеше там, навела глава, за да скрие своя страх и срам. Изпитах прилив на жалост към нея, защото кой не би онемял, когато е изправен самичък пред стряскащата мощ на правосъдието?

— Ето какво — рече съдията със загрижено изражение на лицето да не би ходът на делото да бъде неуместно нарушен, — ще продължим с излагане на обвиненията срещу теб и на свидетелствата в тяхна подкрепа, пък тогава ще решиш дали имаш някакви шансове да се изплъзнеш от правосъдието. Господине? Готов ли сте?

Обвинителят, човек с весело държание, на когото това задължение бе възложено от мировия съдия, скочи на крака и се поклони угоднически.

— Ненапразно ваша милост се слави със своята доброта — изрече той и тълпата започна да аплодира.

Съседът ми, така плътно притиснат към мен, че усещах всяко негово дихание, се обърна и ми зашепна на ухото как това била светата истина, защото законът бил много суров към онези, които му се опълчвали с отказ да се отзоват за своята виновност. На такива им слагали тежест на гърдите, докато не заговорят или не умрат. Никой не харесвал тази мярка, но нямало друг начин да се въздейства върху упоритите. Като давал на момичето втора възможност, съдията се показвал извънредно милостив. Съседът ми — очевидно редовен посетител в съда — заяви, че такава добронамереност не бил виждал преди.

Тогава обвинителят започна да излага своята теза. Той каза, че не е жертва на това престъпление, но когато става дума за убийство, жертвата очевидно не е в състояние лично да се изкаже пред съда, та затова тук бил той. Задачата му не била обременително тежка, тъй като било проста работа да се установи кой е извършил това прегнусно деяние.

По негово мнение, каза, съдебните заседатели нямало да се затруднят да произнесат правилната присъда. Защото на целия град вече било ясно и не било нужно да се напомня, че Сара Блънди е долна уличница, потомка на виден размирник. Не си знаела мястото, не била получила в семейството си наставления за благочестивост и уважение и съответно била дотолкова лишена от морал и почтеност, че идеята за убийство ни най-малко не я отблъснала. Ето какви чудовища се пръквали, когато родителите се отвръщали от Бог, а страната — от законния си монарх.

Съдията — очевидно не жесток и стриктно справедлив човек — прекъсна обвинителя, благодари му и се осведоми ще бъде ли така добър да продължи по същество. Цветистите речи щели да имат своето място в края на заседанието, ако изобщо се доберели до него.

— Ама разбира се, разбира се. Колкото до това, че е блудница, установено е, че тя е съблазнила доктор Гроув и чрез хитрост го е подчинила на властта си. Имаме свидетелка за това, именувана Мери Фулъртън. — Тук едно момиче сред зрителите се нахили от ухо до ухо и гордо се напери. — Тя ще потвърди под клетва, че веднъж отнесла храна в стаята на доктор Гроув, а той я сбъркал с Блънди и започнал да я обсипва със сладострастни ласки, сякаш вече била свикнала с такива.

Тук Сара вдигна очи и мрачно се втренчи в Мери Фулъртън, чиито усмивка бързо угасна.

— Второ, разполагаме с показания, че когато тези обвинения са се разчули, доктор Гроув е уволнил момичето, за да се откъсне от съблазънта и да се върне на пътя на добродетелността. Трето, имаме уверенията на господин Крос, аптекарят, че в същия ден, когато това се е случило, Сара Блънди е купила от него арсеник. Казала, че го взема по поръка на доктор Гроув, но никъде в книжата на доктора не е отбелязан такъв разход. Четвърто, налице са показанията на синьор Марко да Кола, италиански джентълмен, известен с безупречна почтеност, че е предупредил за опасността от този прах и е чул доктор Гроув да заявява как никога вече няма да го употребява, като това е станало само часове преди да умре от него.

Всички погледи, включително този на Сара, се насочиха към мен в този момент и аз сведох очи, за да избегна тъгата в нейните. Всяка дума беше истина, но сега ми се прииска от все сърце да не беше така.

— По-нататък разполагаме с показанията на господин Томас Кен, свещенослужител, че момичето е видяно в Новия колеж във въпросната вечер, и макар тя да го отрича, отказва да каже къде е била по това време и никой друг не е съобщил да я е забелязал на друго място. Накрая, неопровержими доказателства дават показанията на господин Джон Престкот, млад човек, студент в университета, който твърди, че тя му е признала престъплението вечерта, след като го е извършила, и му е показала пръстен, взет от трупа. Пръстенът беше разпознат като притежание на доктор Гроув и носи неговия печат.

Тук из залата се разнесе сподавено ахване, тъй като на всички бе ясно, че показанията на джентълмен в подобно дело надали биха могли да бъдат опровергани. Знаеше го и Сара; главата й се отпусна още по-ниско, раменете й се прегърбиха и си личеше, че е изгубила всяка надежда.

— Ваша милост — заговори отново обвинителят, — съображенията срещу обвиняемата по отношение на мотив, черти на характера и възможности за извършване на деянието са също така категорични като конкретните свидетелски показания. Ето защо у мен няма съмнение, че независимо дали момичето ще се признае за виновно, или не, а дори изобщо да откаже отговор на това, изходът ще е един и същ.

След това обвинителят отвърна със сияеща благосклонна усмивка на аплодисментите в залата, помаха важно с ръка и седна на мястото си. Съдията изчака да утихне шумът и отново насочи вниманието си към Сара.

— Е, дете, какво имаш да кажеш? Сигурно са ти ясни последствията от думите, които ще изречеш?

Сара имаше вид, сякаш можеше да рухне всеки момент, и макар вече да хранех много слабо съчувствие към нея, си казах, че елементарната човечност изискваше да й предложат стол.

— Хайде, малката — викна някой от залата. — Говори най-сетне! Или си глътна езика, а?

— Тишина — кресна заплашително съдията. — И така?

Сара най-сетне вдигна глава и за пръв път видях в какво окаяно състояние беше. Очите й бяха зачервени от сълзи, лицето й имаше землисто блед цвят, а след престоя в тъмницата косата й висеше на сплъстени кичури. На бузата й лилавееше голяма синина, оставена от тъмничаря, когато я укротяваше след нападението й срещу мен. Опита се да изрече нещо с треперещи устни.

— Какво-какво? — каза съдията и приближи длан до ухото си. — Трябва да говориш по-високо.

— Виновна — прошепна тя и после рухна на пода в припадък под негодуващите стонове и свиркания на зрителите, лишени от предвкусваното развлечение.

— Тишина! — развика се съдията. — Всички вие! Замълчете!

След минута множеството утихна, а съдията го обходи с поглед.

— Момичето се призна за виновно — обяви той. — И това е истинска благословия, тъй като можем да продължим бързо. Съдебни заседатели, има ли между вас някакви разногласия?

Всички до един поклатиха тържествено глави.

— Някой от присъстващите желае ли да каже нещо?

Сред залата настана шумолене, тъй като всички се извръщаха да видят дали някой възнамерява да вземе думата. И тогава видях как на крака се изправи Уд, почервенял от смущение заради своята дързост и заради раздалите се насмешливи възгласи.

Горкият Уд; той не беше адвокат, нямаше дори увереността на човек като Лоуър, камо ли на някой като Лок. И все пак бе единственият, който се изправи в опит да защити момичето. Ала опитът се оказа обречен на неуспех, защото самият Демостен не би могъл да се справи успешно, при това бях убеден, че Уд е подтикван от великодушие и доброта, а не е твърдо убеден в правотата на каузата си. Не можа да бъде от никаква полза за Сара, тъй като щом се оказа център на всеобщото внимание, беше напълно зашеметен и изгуби дар-слово. Стърчеше и мънкаше нещо полугласно, така че никой не го разбра. Тълпата сложи край на това; от задните редове се раздадоха дюдюкания, после подсвирквания, сред които и най-речовитият оратор нямаше да бъде чут. Лок прекрати мъките му, като неочаквано ласкаво и внимателно го придърпа да седне. Виждах изражението на горчиво отчаяние по лицето на клетника и състраданието ми за срама му беше равно на радостта, че тази тягостна минута приключи.

— Благодаря ви за нечуваното красноречие — заяви съдията, като най-безсрамно се докарваше пред публиката и не можа да се сдържи да не добави към унижението на човека. — Ще взема предвид казаното от вас.

После измъкна черната филцова шапка и я нахлупи на главата си и този му акт предизвика оживление сред тълпата, чието настроение премина към открита злоба.

— Обесете я! — чу се вик от дъното.

— Тишина — обади се съдията, но твърде късно.

След това насърчение започнаха да крещят и други, към тях се присъединиха още и скоро всички до един се деряха, обладани от жажда за кръв, нахлуваща у войниците в сражение и у ловците, зърнали дивеч.

— Обесете я! Убийте я! — кънтеше ритмичен напев, съпроводен от тропане с крака и свиркания.

На съдията му отне няколко минути, за да възстанови реда.

— Няма да търпя повече това — отсече строго. — Е, какво, тя свести ли се? Може ли да ме чува? — попита той секретаря на съда, който беше отстъпил стола си, та да сложат Сара на него.

— Предполагам, че може, милорд — отвърна чиновникът, макар да крепеше раменете й, за да не се изплъзне от седалката, и да й залепи няколко плесника, та да я свести.

— Отлично. Сара Блънди, сега ме слушай внимателно. Сторила си възможно най-ужасно и гнусно престъпление и за жена, извършила подобно изменническо убийство, законът предвижда една неизбежна присъда. Да бъдеш изгорена на клада.

Той замълча и обходи с поглед залата, за да види какво впечатление е оставило съобщението му. То бе прието без никакъв възторг: при цялата необходимост от подобно наказание, англичаните не извличат особено удоволствие от кладата и тълпата притихна унило.

— Само че — продължи съдията — ти се призна за виновна, с което избави съда от излишно губене на време и по тази причина възнамеряваме да проявим милосърдие. Ще ти бъде оказана милостта да бъдеш обесена, преди тялото ти да бъде предадено на огъня, а това ще съкрати мъките, които предстои да понесеш. Такава е присъдата ти и нека Бог се смили над душата ти.

Той се изправи и закри заседанието, доволен, задето се бе оказало толкова кратко и плодотворно. Тълпата си отдъхна, сякаш събудена от чудесен сън, хората започнаха да се разотиват, а двама съдебни пристави изнесоха от залата безчувствената Сара, за да я приберат отново в затвора.

Решаването на съдбата й отне по-малко от два часа.

Осемнадесета глава

И без това мрачното ми настроение още повече се влоши, когато след три-четири часа видях госпожа Блънди, тъй като битката се водеше пред самите ми очи и бе изгубена.

— Много съжалявам, докторе — промълви тя с още по-слаб глас отпреди, толкова силно я бе овладяла болката. Но се държеше храбро и всякак се стараеше да я прикрие, за да не се показва неблагодарна след всичките ми усилия.

— Аз трябва да ви моля за извинение — казах, след като я прегледах и се убедих колко зле са нещата. — Не биваше да ви оставям сама толкова задълго.

— Как е Сара? — зададе тя въпроса, от който се плашех.

Предварително бях решил да й спестя истината — факта, че дъщеря й не само бе обявена за виновна, а и сама бе признала извършването на страшното престъпление.

— Ами добре — отвърнах. — Доколкото е възможно в нейното положение.

— А кога ще я отведат на съд?

Отдъхнах си с облекчение. Тя бе изгубила усет за време и беше забравила кой ден е днес. Това облекчаваше задачата ми.

— Скоро — казах. — И мисля, че всичко ще приключи благополучно. Вие се съсредоточете над вашето благосъстояние. Това е най-добрата помощ, която можете да й окажете, защото не бива да я разстройвате, сега й е нужен бистър ум.

Тя малко или повече се задоволи с това и аз за пръв път в живота си почувствах, че понякога е по-добре да излъжеш, отколкото да кажеш истината. Както предполагам и на всички, от крехка възраст ми бе внушавано, че уважението към истината е основна черта на достойния човек; само че това не е вярно. Понякога дългът изисква да излъжем, каквито и последствия за нас да поведе това след себе си. Лъжата ми й донесе успокоение, а истината би превърнала последните й часове в нетърпимо страдание. Гордея се, че й го спестих.

Не присъстваше никой друг и ми се наложи да се справя сам. Докато работех, хранех надеждата, че Лоуър ще дойде и ще извършим кръвопреливането. Той вече закъсняваше и това ме тревожеше. Беше мрачен и неприятен труд: да обтриваш, избърсваш и храниш със съзнанието, че всичко е само за привидност, за утеха, а зад ъгъла чака неизбежното. Духът на дъщерята — във всяко отношение по-мощна сила — увличаше със себе си майката към гибел. Лицето й бе синкавобледно, боляха я всички стави, вътрешностите й бяха обхванати от спазми. Ту трепереше неудържимо от студ, ту пламваше от висока температура.

Когато завърших приготовленията, обзе я силно треперене. Тя се сгърчи на леглото, зъбите й тракаха, макар да бях запалил силен огън, от който стаята за пръв път се стопли.

Чудех се какво да сторя. Мина ми през ума да тръгна да диря Лоуър, за да му припомня обещанието, но това предизвика у нея първото истинско движение от идването ми насам.

— Моля ви, не си отивайте — прошепна тя, разтърсвана от тръпки. — Страх ме е. Не искам да умра сама.

Сърце не ми даде да изляза, макар да не ми се искаше да оставам, защото без Лоуър от присъствието ми нямаше никаква полза. Колкото и добър да бе експериментът ми, каквито и надежди да бях възлагал на бъдещето, той и дъщерята ги бяха съсипали, а ето че сега на съвестта й щеше да тежи още един живот.

И аз останах, като отпъждах все по-настойчивата мисъл, че Лоуър ще ме подведе в момент, когато най-силно се нуждая от помощта му. Отново разпалих огнището, като сложих повече дърва, отколкото майката и дъщерята Блънди бяха изгорили за изминалата половин година, и седях на пода, загърнат в наметката си, а тя ту изпадаше в безпаметност, ту се свестяваше.

А какви безумици сипеше, когато уж беше на себе си — все за мъжа си и дъщеря си. Спомени, кощунствени и набожни слова и лъжи биваха смесвани, та ми бе невъзможно да отделя едно от друго. Опитвах се да не слушам и да не я осъждам, защото знаех, че в такъв час бесовете, витаещи наоколо ни през целия наш живот, изчакват удобен случай, за да изкажат чрез устата ни онова, което никога не бихме произнесли, ако се владеехме. Ето защо даваме последно причастие, та да освободим душата от тези демони и тя да напусне тялото чиста. И по тази причина протестантската религия е толкова жестока, като отказва на човек това последно милосърдие.

Все така не можех да изтълкувам нито майката, нито дъщерята, защото нито преди, нито след това съм попадал на такова съчетание от прекрасни и ужасни качества. Останах си в това недоумение, когато, изтощени от нейните бълнувания, първо старицата, а после и аз се унесохме в дрямка в горещия задух на стаята. Сънувах приятеля си и когато неволен шум в нощта ме разбудеше, първата ми мисъл бе, че е дошъл, докато не осъзнавах, че съм чул сов, или някакво животно, или пукащ в огнището пън.

* * *

Беше още тъмно, когато се събудих; предполагам, че е било около шест часът, не по-късно. Огънят бе почти загаснал и стаята отново беше студена. Разпалих го, колкото можах, и физическото усилие раздвижи скованите ми след съня стави. Едва тогава огледах пациентката си. Нямаше особена промяна при нея, беше малко по-добре, може би, но знаех, че не е в състояние да понесе ново напрежение.

При все че доверието ми към Лоуър беше силно намаляло, искаше ми се да е до мен, за да се възползвам от помощта и съветите му. Но дори аз не можех повече да се съмнявам, че ме беше излъгал. Бях сам и разполагах с малко време да действам. Не знам колко дълго прекарах в нерешителност с надеждата, че единствената ми алтернатива няма да се окаже необходима. Твърде много ценни минути пропилях в колебания, вероятно мозъкът ми не е работил както трябва, защото седях втренчен с празен поглед в пациентката си, докато далечен шум, носещ се отвън, не ме опомни. Досетих се какво означава: беше врява от гласове на много хора и постепенно зазвучаваше все по-силно.

Още преди да отворя вратата, бях наясно, че долита от посока на замъка. Там се събираше тълпа и аз зърнах в небето първите искрици на зората. Времето ми изтичаше и аз нямах друг избор, освен да действам, без да губя нито секунда повече.

Преди да събудя госпожа Блънди, разположих инструментите си — перата, ивиците плат, дългата сребърна тръбичка, та да мога да манипулирам с тях с една ръка. Съблякох горната си дреха и навих ръкава си, след което разположих ниското столче в най-удобна позиция. Едва тогава събудих старицата.

— Госпожо — повиках я, — време е. Чувате ли ме?

Тя погледна към тавана, после кимна.

— Чувам ви, докторе, във вашите ръце съм. Приятелят ви дойде ли? Не го чувам.

— Ще се наложи да се справим без него. Това нищо не променя. Налага се да получите още кръв, а откъде ще дойде тя е без значение. Протегнете си ръката.

Всичко се оказа много по-трудно, отколкото първия път. Тя бе дотолкова отслабнала, че с мъка открих подходяща вена и изгубих излишно време в неуспешни проби, като пъхах и после вадех перото поне пет-шест пъти, преди да остана удовлетворен. Тя търпеливо понасяше убожданията, сякаш не съзнаваше напълно какво се случва и не чувстваше острата болка, причинявана й от мен в моето бързане. После се приготвих да разрежа собствената си плът и да пъхна перото възможно най-бързо, докато нейната кръв се стичаше по ръката й.

Когато потокът кръв от моята ръка стана равномерен и устойчив, заех по-удобно положение, взех сребърната тръбичка и я поставих на място. Кръвта бързо се втурна през нея и изпръска от отсрещния край топла гореща струйка върху постелята, преди да я наглася към перото, забодено в ръката й.

След като свързването бе осъществено, залових се да броя. Петнайсет минути, казах си и съумях да се усмихна на възрастната жена.

— Почти сме готови — казах й. — Сега вече ще се оправите.

Тя не отвърна на усмивката ми и аз продължих да броя, като усещах как кръвта изтича от мен и ме овладява замайване, а в същото време се стараех да остана неподвижен. Шумът откъм замъка се засилваше с всеки миг. Когато отчетох приблизително десет минути, изригна оглушителен рев, после замря до пълна тишина, а аз измъкнах перата от ръцете на двама ни и бинтовах раните, за да спра кръвта. Трудна работа беше; при мен бях срязал голям кръвоносен съд и изгубих още кръв, преди да успея да се превържа, и след това превръзката се обагри с голямо петно кръв, та трябваше да я подсиля.

Така приключи всичко, което можех да сторя. Поех дълбоко дъх, за да овладея виенето на свят, после прибрах всички инструменти в чантата си и през цялото време се уповавах на мисълта, че все пак съм свършил работата навреме. Откъм замъка отново се разнесе шум, хвърлих поглед към пациентката си и видях, че устните й са посинели. А когато зазвуча гърменето на барабани, забелязах, че пръстите й са се обезцветили. Барабанните удари се усилиха, а тя започна да се тресе, да крещи от неистова болка и трескаво да се опитва да глътне въздух. И тъкмо когато ревът на тълпата стана едва ли не оглушителен, тя се надигна и с ясен и чист глас, без сянка от агония възкликна:

— Сара! Боже мой! Имай милост към мен!

А после — тишина. Бяха замлъкнали и олелията откъм замъка, и хриповете, издавани от старицата и аз осъзнах, че държа в ръцете си труп. Само разцепващият трясък на гръмотевица и забарабанилите капки дъжд по покрива нарушаваха безмълвието наоколо ми.

Бях закъснял; духът на дъщерята се изтръгна с твърде голяма сила от нея, та отслабналото тяло да противостои, а с оттеглянето си бе откъснал и духа на майката. Не бе имало време моята кръв да й даде нужната сила. Нерешителността ми и отсъствието на Лоуър отнеха смисъла на всичките ми действия.

Не знам колко дълго седях там, държах ръката й, надявах се да съм сбъркал и тя просто да е получила пристъп. Край замъка отново се надигна шум, но аз почти не му обърнах внимание. После затворих очите й, пригладих косата около лицето й и завивките върху тялото й. Накрая, макар тя да не бе от моята религия и нищо чудно да не би одобрила старанията ми, коленичих до леглото, за да се помоля за душите на двете им. Струва ми се, че се молех също и за себе си.

* * *

Мисля, че напуснах за последен път мизерното жилище около час по-късно. Нямах настроение да търся Лоуър, за да го упреквам; не, към моето отчаяние се бе прибавил зверски глад, затова се отбих в таверната да хапна — за пръв път след повече от денонощие насам. Седях там във властта на отчаянието и мъката си, а разговорите наоколо ми звучаха като в мъгла — весели, празнични и дотолкова противоречащи на настройката ми, че се почувствах чужд тук, колкото никога досега.

В тези минути ненавиждах англичаните за тяхната ерес, затова как превръщат екзекуцията в празник и тя бива назначена в пазарен ден за изгода на търговците. Изпитвах омерзение към тяхното лицемерие и самодоволна убеденост в собствената им правота; ненавиждах Лоуър за необуздания му нрав, за това, че ме презря, предаде и захвърли на произвола на съдбата. И тогава на мига реших да напусна това задушливо градче, тази мрачна и жестока страна. Нищо вече не ме задържаше тук. Имах пациентка и тя умря. Имах поръчение от баща си, но не можех да го изпълня. Имах приятели, но както ставаше ясно сега, те всъщност никога не ми бяха били приятели. Дошло бе време да си замина.

След като взех това решение, малко се поободрих. Можех да си приготвя багажа и да тръгна в рамките на настоящото денонощие. Но си помислих, че преди това трябва да съобщя на някого за смъртта на госпожа Блънди. Не знаех как точно трябва да се постъпи с тялото, но не желаех да бъде заровена като просякиня. Щях да се обърна към Лоуър да ми направи тази последна услуга — да му дам от силно намалелите си пари, та да се погрижи за приличното й погребение.

При това решение отново дойдох на себе си, а може би причината бе, че хапнах и пийнах. Вдигнах глава и едва сега забелязах какво се случваше наоколо ми. Осъзнах, че посетителите обсъждат обесването.

Не можах да схвана какво точно се бе случило, но стана ясно, че събитието е било съпроводено от скандал. И тъй, когато в един далечен ъгъл видях господин Уд, попитах го как е и дали знае какво е станало.

В миналото се бяхме срещали само няколко пъти и без съмнение беше неучтиво да отида при него, но отчаяно желаех да узная новините, а Уд бе готов на драго сърце да ми разкаже историята.

Очите му блестяха от удоволствието от скандала и той излъчваше крайно неуместна потисната възбуда. Покани ме да седна, та да ми разкаже случката в подробности.

— Приключено ли е? — попитах.

Макар да бе още рано, прецених, че е пийнал в повече, защото отговорът му бе несдържан смях.

— О, да — отвърна. — Приключено е. Тя умря.

— Съболезнования — промълвих. — Тя работеше за семейството ви. Сигурно е било тягостно за вас.

— Самата истина — кимна той. — Особено за горката ми майка. Но правосъдието трябваше да възтържествува и това стана.

Той отново се разсмя и аз едва не го ударих за тази безсърдечност.

— Достойно ли умря? Моля ви, разкажете ми — помолих. — Разстроен съм, тъй като и майка й току-що издъхна, присъствах при последните й минути.

Колкото и странно да бе, това го разстрои силно, далеч повече, отколкото екзекуцията на собствената му прислужница.

— Да, това е много печално — тихо изрече той, внезапно станал сериозен. — Познавах я като интересна и добра жена.

— Моля ви — повторих. — Разкажете ми как мина всичко.

И Уд подхвана разказа си. Колкото и да беше разкрасена, историята си оставаше ужасна и хвърляше черна сянка върху всички участници, с изключение на самата Сара Блънди, единствената, показала достойнство, подобаващо за случая. Всички останали, по думите на Уд, се бяха покрили с позор.

Той каза, че отишъл в предния двор на затвора още в пет часа, за да си подсигури удобно място, откъдето всичко да се вижда. Но далеч не бил първият пристигнал и ако бил се забавил още малко, нямало да види и половината от ставащото. Дълго преди началото на церемонията дворът се запълнил с мрачна тълпа, всички обърнати с лице към дървото, от чийто як клон вече висяло въжето, а на ствола му била опряна стълба. На няколко десетки ярда разстояние тъмничари спирали достъпа на зяпачи до кладата, на която щяло да бъде предадено тялото на момичето след настъпването на смъртта. Някои си отмъквали сухо дърво за спомен, други задигали пънове да ги използват за огрев. В миналото имало случаи да отлагат екзекуцията поради масовите кражби, след които не оставали достатъчно дърва, за да бъде изгорено тялото.

Едновременно с първата светлина на зората се отворила ниска врата и от нея извели Сара Блънди, окована и трепереща от студ в тънката си памучна дреха. Косата й била прибрана на тила. Тълпата сякаш застинала при вида й, защото била толкова миловидна и просто не било за вярване, че подобно крехко създание е могло да си навлече такава участ. В този момент напред си пробил път Лоуър, който прошепнал нещо на палача и церемониално се поклонил на момичето, когато я повели напред.

— Тя каза ли нещо? — попитах. — Призна ли отново вината си?

Странно, но в тази минута бе много важно да чуя, че наистина е била виновна. Признанието й в съдебната зала ме успокои, защото това бе последното нужно за мен потвърждение: никой не си признава такова ужасно престъпление, ако не е виновен за него, защото това означава да се прости с живота си. Тоест, лъжливо самопризнание би било равносилно на самоубийство, най-тежкият от всички грехове.

— Струва ми се, че не — отговори той. — Но не можех да чуя всичко. Тя приказваше много тихо и въпреки че бях застанал близо, повечето не можах да различа. Така или иначе тя се нарече голяма грешница и каза, че се моли за опрощение, макар да съзнава, че не го заслужава. Речта й бе кратка и изслушана с голямо одобрение. След това свещеникът предложи да се помоли за нея, но тя му отказа и заяви, че не се нуждае от молитвите му. Той е един от новите свещенослужители, назначени от краля, и е много далеч във възгледите си от Сара и подобните на нея. Това, естествено, направи впечатление. Някои зрители изразиха негодувание, но значителен брой, основно от простолюдието, оцениха високо нейната смелост.

Нямало нищо учудващо в това, каза ми той. В такива минути църквата приема като свое задължение да се намеси, а осъденият — който в края на краищата няма нищо за губене — може да отправи последно дръзко предизвикателство. Сара сама изрекла молитвата си, паднала на колене в калта, и това предизвикало одобрителен ропот сред тълпата. После тя се изправила и кимнала на палача. Завързали й ръцете и й помогнали да се изкачи по стълбата, докато вратът й не се озовал редом с въжето. Там палачът я спрял и започнал да връзва примката.

Тя проточила шия, сякаш да й е по-удобно, и всичко било готово. Отказала да й сложат качулка или да покрият с нещо лицето й и тълпата замряла, като видяла как очите й се затварят, а устните се размърдват, та Божието име да е последното, което да произнесе устата й. Започнали да бият барабаните, палачът се навел напред и просто я блъснал от стълбата.

В този миг се разразила бурята и само след минути всичко било заляно с кални води, а дъждът се изсипвал с такава сила, че било трудно да се види какво става.

Уд замълча и отпи.

— Ненавиждам обесванията — промълви и избърса уста в ръкава си. — То се знае, отивам да ги гледам, но все пак ги ненавиждам. Не познавам човек, който да има друго мнение или който да продължава да го поддържа, ако е присъствал поне веднъж на такова. Гледката на изкривеното лице, на издадения навън език е толкова ужасна, та е ясно защо им надяват качулки. А още и миризмата, спазмите на ръцете и краката. — Той потрепери. — Да не говорим повече за това. Всичко трая кратко, а когато свърши, Лоуър предяви своите права. Знаехте ли, че бил купил тялото и сключил някакво споразумение със съдията, та да го получи той, а не професорът?

Кимнах. Нямах съмнения, че именно така е постъпил.

— Нещата се развиха по най-лошия възможен начин, тъй като от университета узнали за това и професор-региусът се възмутил, че предимството му е отнето. Лично се появи да отстоява правото си. И в калта се подхвана истинска схватка. Можете ли да си представите? Двама университетски служители се втурнаха към тялото, отбивани от пет-шест приятели на Лоуър, а самият той с помощта на Лок грабна трупа и го отнесе. Според мен малко хора се ориентираха в ставащото, но онези, които го схванаха, се разяриха и започнаха да мятат камъни. Нещата отиваха към истински бунт, но силният дъжд принуди повечето да се разотидат.

Мисля, че това бе последната капка, сложила край на приятелството ми с Лоуър. Знаех какво ще каже, че трупът си е труп, но в действията му личеше бездушие, което силно ме опечаляваше. Вероятно причината бе, че ме предаде заради шанс да успее в кариерата си. Озовал се пред избора да помогне на мен за лечението на майката или да се сдобие с трупа на дъщерята, който да анатомизира, беше избрал второто. Сега вече можеше да напише своята книга за мозъка, помислих си мрачно. Дано извлечеше от нея повече полза.

— Значи Лоуър получи желаното?

— Не съвсем. Отнесъл е тялото в дома на Бойл и там е практически под обсада. Хората от университета внесли жалба при мировия съдия и заявили, че щом не са им дали тялото, никой не бива да го използва. Така че съдията размислил и изисква трупа обратно. Засега Лоуър отказва да го предаде.

— Защо?

— Вероятно се опитва да работи по него през времето, с което разполага.

— А господин Бойл?

— За щастие той е в Лондон. Щеше да е ужасно разстроен да бъде неволно въвлечен в такава грозна разправия. — Той се изправи. — Време ми е да се прибирам. Извинете ме, моля.

Загърнах се колкото можах по-добре и въпреки дъжда поех по Главната улица към аптекаря. Заварих господин Крос заедно с момчето, което му смесваше съставките, да стоят на пост пред вратата, та да не може да влезе никой, когото Лоуър не допуска. В това число аз. Не можах да повярвам, когато опря длан в гърдите ми и поклати глава.

— Искрено съжалявам, господин Кола, но господин Лоуър нареди нито вие, нито другите господа, събрали се тук, да влизат и да му пречат на работата.

— Но това е абсурдно! — извиках. — Какво става?

Крос вдигна рамене.

— Както разбрах, господин Лоуър се е съгласил да върне тялото на палача, та да бъде изгорено съгласно присъдата. И докато въпросният господин не е пристигнал, не вижда причини да не проведе изследванията, които смята за нужни. Времето му е кратко, затова не иска никой да го прекъсва. При обичайни обстоятелства, то се знае, би се зарадвал на вашата помощ.

Добави, че се огорчил, като чул за нашите разногласия, и все още смятал себе си за мой приятел. Беше мило и любезно от негова страна.

И ето че подобно на някой от простолюдието бях принуден да стоя и чакам, докато на Лоуър бъде угодно да ме приеме. Впрочем, все пак Крос бе така добър да ми предложи да се настаня вътре, вместо да потропвам с премръзнали крака на улицата, докато палачът не пристигна за своята собственост.

И ето че Лоуър слезе долу, уморен и измъчен на вид. Престилката и ръцете му все още бяха кървави от заниманията му. Появата му, забелязана през витрината, очевидно предизвика възбуда сред събралите се отвън хора.

— Готов ли сте да се подчините на разпореждането на съдията? — попита палачът.

Лоуър кимна, но улови мъжа за ръкава, когато той понечи да тръгне нагоре с помощниците си.

— Разпоредих се да донесат сандък за тялото — каза той. — Няма как да бъде изнесена във вида, в който е сега. Доставката ще пристигне съвсем скоро, най-добре е да почакате.

Палачът го увери, че се е нагледал на какво ли не и това няма да го притесни.

— Мислех си за тълпата — поясни Лоуър, но онзи се качваше по стълбите и Лоуър тръгна след него.

Тъй като вече нямаше кой да ме спре, аз на свой ред последвах Лоуър.

Един поглед бе достатъчен да се разбере, че палачът е размислил; нещо повече, лицето му придоби пепеляв цвят при гледката. Защото Лоуър бе пренебрегнал обичайния си деликатен подход, с който се отличаваха неговите дисекции. В бързината си да извади органите, нужни за неговата работа, беше разсякъл тялото на четвъртини и го бе разпорил зверски. Главата бе отделил и разрязал, за да извади мозъка, и в бързината бе отпрал лицето, а парчетата бе захвърлил на зеблото, което бе постлал върху масата. Чудните, прекрасни очи, които толкова ме плениха, когато ги видях за пръв път, бяха извадени от орбитите, от ръцете висяха сухожилия и мускули, сякаш ръфани от диви зверове. Наоколо се търкаляха окървавени сатъри и триони, а сред тях — дълги кичури тъмни лъскави коси, които той бе остригал, за да се заеме с черепа. Навред имаше кръв. Вонята й изпълваше стаята. В ъгъла стоеше ведро, в което той бе източил голямо количество от нея, а край него — стъклени буркани, съдържащи трофеите му. Смрадта бе неописуема. В друг ъгъл на купчинка лежеше смачкана и изкаляна бялата памучна дреха, с която Сара бе посрещнала последното си изпитание.

— Мили Боже! — възкликна палачът, като гледаше Лоуър с неподправен ужас. — Би трябвало да изнеса това навън и да го покажа на тълпата. Тогава и вас ще пратят на кладата, както ви се полага.

Лоуър сви рамене с умора и безразличие.

— Върша го за общото благо — отвърна. — Не виждам необходимост да се оправдавам пред теб, нито пред някого друг. Ти и онзи невежа магистратът трябва да се оправдавате, не аз. Де да имах повече време…

Стоях до вратата и усещах как очите ми се пълнят със сълзи, дотолкова бях измъчен и наскърбен, след като всичките ми надежди бяха разбити. Не можех да повярвам, че човекът, когото бях наричал свой приятел, бе способен да се отнесе към мен толкова безсърдечно и накрая да ми покаже онази страна от природата си, която до този момент бе скривал успешно. Към труповете, след като вече са напуснати от душата, не храня излишна чувствителност; вярвам, че използването им в името на науката е и нужно, и достойно. Но трябва да се върши със смирение и почит към онова, което е било сътворено по образ и подобие на Бог. А Лоуър, в стремежа си да се издигне, не се бе посвенил да падне до нивото на касапин.

— Е, а вие какво търсите тук? — попита ме, след като за пръв път погледна към мен.

— Майката умря — казах.

— Съжалявам да го чуя.

— И е редно, защото вината е ваша. Къде бяхте снощи? Защо не дойдохте?

— Това нищо не би променило.

— Не, би променило — възразих, — ако бяхме й добавили нов дух, който да отслаби този на дъщерята. Тя издъхна в мига, когато обесиха момичето.

— Глупости. Празни суеверия, лишени от всякаква научна основа — отсече той, ядосан от желанието ми да го изоблича за стореното. — Ето нещо, в което съм убеден.

— Няма как да сте убеден, това е единственото обяснение. Вие носите отговорност за смъртта й и аз не мога да ви го простя.

— Ами недейте тогава — отвърна ми кратко. — Дръжте се за своето обяснение и за моята вина, щом желаете. Само не ми досаждайте сега.

— Настоявам да ми изложите причините си!

— Вървете си — каза той. — Никакви обяснения няма да ви давам. Вече не сте добре дошли тук, господине. Махайте се, казах! Господин Крос, бихте ли отпратили чужденеца?

* * *

Размяната на остроти продължи още малко в този дух, но по същество това бяха последните думи, които той изрече към мен. Оттогава никога вече не го чух и все още не мога да си обясня защо дружелюбието му се обърна в злоба, а великодушието му — в крайна жестокост. Нима наградата бе тъй голяма и неудържимо привлекателна? Или прехвърли върху мен отвращението към собствените си дела, неспособен да поеме вината си? Но в едно се убедих много скоро: това, че не дойде да ми помогне за госпожа Блънди, не беше плод на случайност. Искал бе експериментът ми да претърпи неуспех, защото тогава не бих могъл да обявя на всеослушание за нов действащ метод, открит от мен.

Сега съм напълно сигурен, че предварително си е направил сметката как ще постъпи. Може би още тогава е започнал да пише съобщението, което година по-късно се появи в „Трудовете“ на Кралското дружество. „Описание на кръвопреливане“ от Ричард Лоуър, предаващо в подробности експериментите му с кучета, проведени с Рен, последвани от такива помежду хора. Колко великодушно отчиташе помощта на Рен. Колко открито заявяваше, че е в дълг към Лок. Истински джентълмен.

Ала нито дума за мен и вече съм уверен в предварителното решение на Лоуър да не получа никакво признание. Всичко, казано по-рано от него как други му отнели първенството и обирали лаврите, за чужденците и отвращението му от тях, се върна в паметта ми и осъзнах, че само простодушен наивник като мен не би застанал нащрек от самото начало.

Ала дори и сега си оставам потресен от това колко далеч отиде той, за да заграби славата ми. С цел никой да не обърне внимание на претенциите ми, разпространи грозни клевети за мен сред приятелите си — как съм бил шарлатанин, крадец, че и по-лошо. И всички повярваха как едва ме бил спрял да не си присвоя неговата идея — когато беше тъкмо обратното — и само благодарение на чист късмет успял да прозре навреме моето двуличие.

Напуснах Оксфорд същия ден, заминах за Лондон, а седмица по-късно отпътувах с английски търговски кораб за Антверпен, където намерих друг за Ливорно. Успях да се добера до дома чак през юни. Оттогава нито веднъж не съм напускал родината си, отдавна изоставих философията заради занятия, по-уместни за благороден човек, и ми е болно дори в спомените да се връщам към онези мрачни дни.

Ала преди заминаването си сторих едно последно нещо. Нямаше как да се обърна към Лоуър, затова посетих Уд, който още имаше желание да ме приеме. Осведоми ме, че останките на Сара вече били изгорени през деня, докато приготвях багажа си, и че най-после с всичко това е приключено. Край огъня, пламтящ с необичайна сила, стояли само той и палачът. Не му било леко да присъства, но сметнал, че е негов дълг да й отдаде последна почит.

Дадох му една лира и го помолих да се погрижи за погребението на госпожа Блънди, та да не бъде закопана в общ гроб като просякиня.

Той се съгласи да свърши това вместо мен. Не знам дали е удържал на думата си.

Великото доверие

Идеите за Мрака са по същество Идеите на всеки Човек, взет поотделно; всеки от нас си има своята тъмна пещера, която пречупва и изкривява Природната светлина поради различия във впечатленията, създали се в един предубеден Ум.

Франсис Бейкън, „Новият органон“

Раздел II, Афоризъм V

Първа глава

Обзема те известна изненада и дори неловкост, когато от сумрака на далечното минало като същински духове изплуват почти забравени лица и събития. Тъкмо това изпитах, докато четях ръкопис, написан от онзи странен малък венецианец Марко да Кола, изпратен ми неотдавна от Ричард Лоуър. Никога не бих помислил, че притежава толкова впечатляваща, та макар и избирателна памет. Нищо чудно още тогава да си е водил бележки с намерение да забавлява сънародниците си след връщането у дома. У нас подобни записки на пътешественици се ползват с немалка популярност, защо не и във Венеция, макар че, както съм чувал, тамошните хора са ограничени и не удостояват с внимание нищо, дето е отдалечено на повече от десет левги зад пределите на града.

Да, ръкописът ме изненада, и не само със съдържанието си, а и поради факта, че изобщо ми бе изпратен, защото отдавна не бях получавал вести от Лоуър. По времето, когато и двамата пробивахме в Лондон, често прекарвахме време заедно, но после пътищата ни се разделиха. Сключих изгоден брак с жена, чиято зестра допълни имотите ми, и започнах да общувам с по-издигнати в обществото хора. Докато Лоуър не преуспя особено, тъй като не съумя да се хареса на онези, които най-много биха могли да му съдействат. Не знам защо стана така. Да, вярно, притежаваше раздразнителност, която не подхожда на лекар, а и твърде усърдно се занимаваше със своята философия в ущърб на джоба си, за да заеме видно място в света. Но благодарение на моята лоялност и търпимост все още може да причисли семейство Престкот към немногобройните си пациенти.

Доколкото схванах, изпратил е писанията на Кола също и на Уолис, вече много стар и съвсем сляп, и очаква да получи отзивите му. Мога да си представя какви ще са те: всезнаещият Уолис триумфира или вариация на тази тема. Единствено в името на истината си направих труда да изложа как стояха нещата в действителност. Повествованието ми може да е понакъсано, тъй като често ме отвличат важни дела, но ще се постарая над него колкото мога.

Като начало нека кажа, че харесвах Кола; имаше неугледна външност, но се мислеше за франт и по време на краткия си престой в Оксфорд забавляваше познати и непознати с ярките си пъстри дрехи и мириса на парфюм, който оставяше зад себе си. Постоянно правеше пируети и поклони, раздаваше чудновати комплименти, тоест, не беше от типичните венецианци, които, както съм чувал, се гордеели със своята важност и тежест и гледали накриво веселостта на англичаните. Не се наемам да разнищвам спора му с Лоуър и наистина не разбирам как може да го докарат едва ли не до бой заради някакви си дреболии. Има нещо недостойно в това двама джентълмени да се боричкат кой да се изкара по-вещ в занаята. По този въпрос Лоуър никога нищо не ми е говорил и не мога да съдя има ли повод да се срамува, или не. Но ако оставим настрана това глупаво взаимно ожесточение, венецианецът си имаше немалко достойнства и аз съжалявам, че не се запознах с него при по-щастливи обстоятелства. Не бих възразил да си поприказваме днес, щях да го разпитам за много неща. Главното е, че не разбирам защо… и това е най-натрапчивото му премълчаване… защо в мемоарите си нито веднъж не споменава за познанството си с баща ми. Странно, тъй като при срещите ни много говорихме за него и Кола се изказваше с голямо уважение.

Такова е мнението ми за венецианеца, какъвто го познавах. Подозирам, че доктор Уолис би му обрисувал друг портрет. Така и не ми стана ясно защо този достоен свещенослужител се настрои срещу него толкова силно, но съм убеден, че не е имал реални причини. Уолис се отличаваше с някои странни натрапчиви представи и естествено, хранеше дълбока неприязън към всички паписти, но нерядко грешеше в преценките си, както и в този случай.

Известно е, че господин Уолис, преди да бъде засенчен от господин Нютон, беше смятан за най-великия математик, раждал се някога в страната ни, и тази му слава потулваше съмнителните му услуги към правителството и присъщите му завист и злоба. Откровено признавам, че никога не проумях какво толкова забележително са създали и единият, и другият. Умея да събирам и изваждам, та да поддържам в ред сметките по имотите си, мога да заложа на кон и да си изчисля печалбата и умът ми не побира защо му е на някого да знае повече. Веднъж се опитаха да ми обяснят идеите на господин Нютон, но не открих смисъл в тях. Някакви си доказателства, че предметите падали. Тъй като аз самият бях паднал зле от коня си предишния ден, отвърнах, че разполагам с всичкото нужно доказателство върху задните си части. А защо падат? Много просто, защото Господ ги е сътворил тежки.

Колкото и умен да е Уолис по тази част, не го биваше да преценява хората и допускаше големи грешки, както бе и в случая с Кола. При това само защото горкият човек беше папист и се вреше в обществото на благородни хора, като се стараеше да се хареса на всички. Уолис беше видял в това някакъв зъл умисъл. Лично аз приемам хората каквито ги виждам, а Кола никога не ми е сторил нищо лошо. А че бил папист, мен това не ме засяга; щом му е угодно да гори в Ада, не е моя работа да го спасявам.

При всичката приветливост на Кола обаче, ми беше ясно, че той е глупак в много отношения, ярък пример за разликата между събраните знания и здравомислието. Имам си теория, че купищата знания разбалансират трезвия разум. Твърде много усилия се пилеят за пълнене на главата с наука и там не остава място за житейска мъдрост. Ето на, Лоуър беше извънредно умен човек, а доникъде не стигна, докато аз, дето кажи-речи съм напълно необразован, достигнах високо положение като мирови съдия и член на парламента. Живея в голяма къща, построена специално за мен, и съм заобиколен от слуги, та дори някой път те правят залагания вместо мен. Не е зле за човек, роден не по своя вина без нищичко зад гърба, който някога на косъм избегна съдбата на Сара Блънди.

А тази млада жена беше блудница и вещица при все хубостта и особения й маниер, които така плениха Кола. Днес, в зрялата си възраст, когато вече съм по-близо до Бог, съм смаян с какво безгрижие изложих душата си на опасност, като се хванах с нея. Но бидейки справедлив човек, ще кажа цялата истина: каквито и да бяха другите й престъпления и колкото и да си заслужаваше смъртта, Сара Блънди не бе убила доктор Робърт Гроув. Ако Кола беше по-наясно с Библията, би съобразил, че доказателството се крие в тетрадките, които разнасяше със себе си, за да записва думите на околните. Разказва например как на вечерята в Новия колеж Гроув имал спор с Томас Кен, който изфучал навън, като си мърморел „Римляни, глава 8, стих 13“. Кола си спомня цитата, записал го е, но напълно е изпуснал от очи неговата важност, та дори не е схванал защо поначало е бил поканен. Защото какво гласи този пасаж? За разлика от него аз си направих труда да го проверя и той потвърди вярването, което храня от години: „Защото, ако живеете по плът, ще умрете.“. Приятелят ми Томас наистина бе убеден, че Гроув се отдава на плътски удоволствия и ето че часове по-късно умря. Ако не знаех някои неща, бих го взел за пророчество.

Готов съм да приема, че Томас се е измъчвал непоносимо, преди да се реши да действа, тъй като познавах добре всички качества и недостатъци на Гроув. Като дете се бях напатил от острия му език, докато ме обучаваше като частен учител в дома на сър Уилям Комптън. И макар да бях наясно за най-добрите му качества (прозрях ги чак като пораснах достатъчно, та да не бъда пердашен от него, защото имаше тежка ръка), знаех и как остроумието му може да ранява. Томас — бедният, честен и муден Томас — бе твърде лесна мишена за неговите насмешки. Гроув с такова постоянство и липса на милосърдие уязвяваше бедния ми приятел, та мога дори да твърдя, че сам си докара тази участ.

Ами аз? Налага се да разкажа за моите пътешествия, не едно, а няколко на брой, предприети в стремежа ми едновременно към преуспяване и (смея ли да го кажа?) спасение на душата. Някои от нещата, които ще опиша, вече са публично достояние. Други са известни само на мен и ще предизвикат силен смут сред атеисти и присмехулници. Не се съмнявам, че казаното ще бъде презряно от ерудитите, които ще се надсмеят над моето изложение и ще пренебрегнат реалността в него. Това си е тяхна грижа, а аз ще изрека истината, харесва ли им тя, или не.

Втора глава

Желанието ми е да изложа с пълна яснота своя разказ за събитията и да не се вживявам в глупави увъртания като така наречените писатели, стремящи се към безсъдържателна слава. Боже опази някога да си навлека срама да издам книга за пари и да опозоря семейството си с подобно падение. Мога ли да знам кой ще я прочете? Според мен няма и една достойна книга, написана за печалба. Понякога съм принуден да слушам откровения как някой чете, че да мине някак вечерта, и като цяло го намирам напълно нелепо. Всички тези надути фрази и скрит смисъл. Кажи каквото имаш да казваш, и замълчи, това е моят девиз, и книгите биха станали много по-добри — и по-кратки, — ако хората се вслушат в съветите ми. Повече мъдрост има в приличен трактат за селското стопанство или риболова, отколкото в най-засуканите творения на тези философи. На мен да оставят, бих ги качил на кон по изгрев-слънце и бих ги накарал един час да яздят в галоп из полето. Това би проветрило от глупости задръстените им мозъци.

И тъй, ще се обясня просто и директно, без притеснения, че написаното от мен ще отрази характера ми. В Оксфорд пристигнах, за да уча юриспруденция, тъй като се налагаше като най-големия и единствен син в семейството да си заработвам прехраната, дотам бяхме изпаднали. Престкот са древен род, но много изпатиха през войните. Баща ми, сър Джеймс Престкот, се бе присъединил към краля, когато този благороден джентълмен вдигна бойното знаме в Нортхамптън през 1642 година, и доблестно се бе сражавал през цялата гражданска война. Разходите бяха огромни, тъй като за своя сметка екипира кавалерийски отряд, и скоро бе принуден да ипотекира земите си, та да събере пари, убеден, че това е мъдро вложение за бъдещето. В онези ранни дни никой не си помисляше, че битките ще приключат по друг начин освен с триумфална победа. Ала баща ми и другите не бяха сложили в сметката неотстъпчивостта на краля и растящото влияние на фанатиците в парламента. Войната продължаваше, страната страдаше, а баща ми обедняваше.

Непоправимата беда се случи, когато Линкълншир, където се намираше голямата част от фамилните ни владения, се оказа напълно в ръцете на Кръглоглавите; майка ми за кратко лежа в затвора и повечето от доходите ни бяха конфискувани. Дори и това не разклати решимостта на баща ми, ала когато кралят беше заловен през 1647 година, той разбра, че каузата е безнадеждна, и се помири, колкото можа, с новите управляващи. По негово мнение Чарлс I беше изгубил кралството поради собствената си глупост и грешки и нищо повече не можеше да се направи. Баща ми се превърна в бедняк, но поне се оттегли от бойното поле с чест, доволен да подхване наново живота си.

До екзекуцията на краля. Бях едва седемгодишен в този ужасен зимен ден на 1649 година, но той още е жив в паметта ми. Предполагам, че всички съвременници ясно помнят с какво са се занимавали, когато са чули, че кралят е бил обезглавен пред очите на ликуваща тълпа. Нищо не ми напомня така красноречиво за минаващото време, като срещата със зрял човек, който няма като най-ярък спомен ужаса, предизвикан от тази новина. Никога в историята на вселената не се е извършвало подобно престъпление, и днес ми е пред очите как потъмня небето, как се разтърси земята, когато гневът на небесата се изсипа върху нея. Много дни след това валя дъжд — небето оплакваше греховността на човечеството.

Като всички останали, баща ми не вярваше, че може да се случи такова нещо. И сбърка. Винаги е имал прекалено високо мнение за ближните си, там вероятно се крие и причината за неговата гибел. Цареубийство — може би, случвало се е неведнъж. Но съд? Да бъде екзекутиран в името на правосъдието онзи, който сам е бил източник на правосъдие? Да бъде качен богопомазан владетел на ешафода, сякаш е някой престъпник? Подобно кощунство, подобна светотатствена гавра светът не бе виждал от времето, когато самият Христос е бил разпнат на кръста. Англия бе стигнала до чудовищно падение, никой и в най-ужасния си кошмар не би предположил, че ще се потопи така дълбоко в блатото на сярата. В този момент баща ми призна за свой законен господар младия Чарлс II и се закле да посвети живота си на неговото възкачване на трона.

Това се случи малко преди първото изгнание на баща ми и преди аз да бъда отпратен от родния дом, за да получа образование. Бях повикан в стаята му и отидох там с известна боязън, като предположих, че съм се провинил в нещо, защото той малко се занимаваше с нас, децата, бидейки натоварен с по-важни дела. Ала той ме поздрави ласкаво и дори ми позволи да седна, а после ми обясни какво се е случило в света.

— Ще ми се наложи да напусна страната за известно време, за да мога да изправя семейството на крака — каза той. — А майка ти реши ти да заминеш у моя приятел сър Уилям Комптън, където да учиш с гувернанти. Тя, от своя страна, ще се върне при близките си. Трябва да запомниш едно, Джак — продължи. — Бог е създал тази страна като монархия и ако не приемаме това, значи не приемаме волята му. Да служиш на краля, на новия крал, е равносилно да служиш еднакво на страната си и на Бог. Да дадеш живота си служейки, е нищо, да дадеш състоянието си — още по-малко. Ала никога не давай честта си, защото тя не ти принадлежи и не можеш да се разпореждаш с нея, а ти е дарена от Бог също като мястото ти в живота. Аз я пазя, за да ти я предам, а после ти ще я предадеш на своите деца.

Макар че по онова време вече бях навършил седем години, той никога преди това не бе разговарял с мен по важни въпроси и аз придадох на детското си лице цялата сериозност, на която бях способен, след което се заклех, че ще му дам причини да бъде горд с мен. Съумях да не се разплача, макар и до днес да помня какви усилия ми струваше това. Странно, рядко виждах него и мама, но известието за скорошното му отпътуване ми причини дълбока тъга. Три дни по-късно и той, и аз напуснахме дома ни, чиито собственици никога вече нямаше да бъдем. Сигурно ангелите хранители, за които ни казват, че бдят над нас, са го знаели, тъй като свиреха меланхолична музика, изпълваща с униние вслушаната ми душа.

През следващите осем години баща ми нямаше възможност да предприеме кой знае какво. Великата кауза бе изгубена, а и той бе вече твърде обеднял, та да продължи участието си. Това го доведе до такова отчаяние, че му се наложи да напусне страната и да си потърси прехраната като воюващ наемник, както сториха и много други благородници роялисти. Първо замина за Нидерландия, а после служи на Венеция, като се би на Крит с турците по време на дългата обсада на Кандия. Но със завръщането си в Англия през 1657 година веднага оглави група патриоти, станали известни по-късно под названието Стегнатия възел, и неспирно работеше за връщането на краля от изгнание. Излагаше живота си на опасност, но с радост. Говореше, че е готов да загине, но и най-заклетите му врагове щяха да са принудени да признаят, че е бил човек на честта.

Уви, бедният ми баща грешеше, защото по-късно бе обвинен в най-подла измяна и не му се удаде да се очисти от тази злобна клевета. Той така и не узна кой го е обвинил и в какво са се състояли обвиненията, поради което не можеше да се защити и да опровергае грозните слухове. Затова отново напусна Англия, прокуден от родината заради шушукането на долни сплетници, и почина от мъка, преди доброто му име да бъде възстановено. Веднъж в имението си видях как расов жребец, великолепно и силно животно, не можа да изтърпи безкрайните ухапвания от мухите, жужащи наоколо му. Побягна, за да се спаси от мъчителите, без да знае къде са те; плясваше с опашка, за да прогони една, а на нейно място налитаха нови десет. Докато препускаше през ливадата, падна и си счупи крака, а съкрушеният коняр го уби, за да го отърве от мъките му. Ето как възвишените и благородните са съсипвани от нищожните и подлите.

Бях само на осемнайсет, когато баща ми умря сам в изгнание, и това ме беляза за цял живот. В деня, когато бях известен с писмо, че е погребан в общ гроб с просяци, бях сразен от скръб, преди да ме обладае неудържим гняв. В общ гроб за бедняци! Небеса! Дори сега при тази мисъл ме побиват студени тръпки. Този доблестен воин, този най-добър сред англичаните да завърши така земния си път! Отблъснат от приятели, изоставен от роднини, които дори не бяха платили за погребението му, презрян от онези, заради които бе жертвал всичко — не, това не можех да го понеса. С времето сторих това, което беше по силите ми. Така и не успях да науча къде са го заровили, и нямаше как да устроя достойно погребение на костите му, но му вдигнах паметник в моята църква, най-прекрасния в графството, и водя там всички, които ме посещават, за да го видят и да поразмислят над съдбата на човека, в чест на когото е поставен. Паметникът ми струваше цяло състояние, но не съжалявам за нито едно похарчено за него пени.

Макар да ми бе известно, че семейството ми се е озовало в притеснени обстоятелства, още не знаех колко голям ущърб ни е нанесен и предполагах, че щом навърша двайсет и една, ще получа пълно разпореждане над имотите, уж защитени от посегателствата на правителството чрез разни юридически хитрости. Естествено, разбирах, че земите ще бъдат обременени с такива дългове, та ще са ми нужни години, докато отново заема видно положение в графството, но за мен това бе желана задача. Бях готов дори, ако се налага, да изгубя няколко години в практикуване на адвокатска професия, за да се сдобия с богатство, каквото юристите печелят с лекота. Тогава поне името на баща ми нямаше да потъне в неизвестност. Краят на човешкия живот е смъртта и тя идва при всички ни, щом удари нашият час, но се утешаваме с великото дарено ни благо — нашето име и честта ни да пребъдат и след нас. Докато загубата на имуществото е истинско потъване в небитието, тъй като род, непритежаващ земи, е нищо.

Младостта е простодушна и вярва, че всичко ще се нареди добре; зрелостта настъпва при човек с разбирането колко трудно постижими са за ума пътищата на Божието провидение. Последиците от разрухата, сполетяла баща ми, не ми станаха ясни, докато не напуснах уединения дом, където бях ако не щастлив, то поне запазен от житейските бури. Заминах за Тринити Колидж в Оксфорд. Баща ми беше учил в Кеймбридж, но чичо ми (който стана мой опекун, след като вече не бях под покрива на сър Уилям) реши, че там няма да бъда добре приет. Впрочем замяната не облекчи съдбата ми, защото и в този университет бях низвергнат и презиран заради произхода си. Нямах приятели — малцина биха си отказали удоволствието да проявят жестокост, а аз не търпях оскърбления. Не можех да се движа и в компанията на равни. Вярно, че бях записан като джентълмен на собствени разноски, ала стиснатият ми злобен чичо ми отпускаше такава мизерна издръжка, че не стигаше и за ученик. При това ме лиши от всякаква свобода: аз бях единственият сред студентите от моя ранг, чиито пари се пазеха от наставника му, та всеки път бях принуден да ги измолвам от него. Бях подложен на дисциплината на студентите от скромен произход и не можех да напускам града без позволение; задължен бях дори да посещавам лекции, а джентълмените са освободени от строго спазване на програмата.

Вероятно заради днешния ми маниер на поведение мнозина ме приемат за простодушен провинциалист, ала въобще не съм такъв. Онези времена ме приучиха да скривам своите желания и омраза. Бързо схванах, че съм принуден да изтърпя няколко години на унижения и самота, и че не е по силите ми да променя това. Не ми е в природата да беснея напразно срещу ситуация, която не мога да подобря. Ала запомнях най-безсърдечните и си обещах, че ще дойде ден да съжаляват за грубостта си. Много от тях вече съжалиха.

Не знам дори дали чак толкова ми липсваше изисканото общество с неговите изкушения. Вниманието ми винаги е било съсредоточено върху близките до мен, а детството ми не ме бе подготвило да общувам с по-широк кръг хора. Така че ми се носеше името на злонравен и вечно намусен и колкото повече се утвърждаваше тази ми репутация, толкова по-дълбоко затъвах в самота, която понякога нарушавах с подвизаване сред градското население. Станах истински майстор в преобличането: оставях студентската си мантия в стаята и се разхождах по улиците като обикновен гражданин с такава увереност, че нито веднъж не бях мъмрен от университетските надзиратели за неподобаващо облекло.

Но дори и тези разходки бяха ограничени, защото без мантия се лишавах от кредит и се принуждавах да плащам за удоволствията си с пари в брой. За щастие жаждата за развлечения ме обладаваше твърде рядко. Повечето от времето си посвещавах на учебни занятия и на подхванатото за утеха на душата ми разследване на по-важни дела. Само че надеждите ми бързо да придобия знания и да започна да печеля пари, бяха горчиво излъгани, тъй като за цялото си пребиваване в университета не научих буквално нищо за законите на страната и станах прицел на насмешки от другите студенти, че изобщо съм имал подобни очаквания. Виж, юриспруденцията беше в изобилие, затъвах в каноничното право и в принципите на Тома Аквински и Аристотел, опознах кодекса на Юстиниан и придобих известни умения в изкуството на диспута. Ала напразно дирех инструкции как се подава иск в Канцлерския съд, за да се оспори завещание или да се подложат на проверка действията на назначения изпълнител.

Докато залягах над правното си образование, замислих да прибегна към по-пряк път на отмъщение, което баща ми не бе успял да осъществи. Не само че неговата душа го искаше от мен, виждах в това и начин да разреша материалните трудности на семейството си. Не се съмнявах, че веднъж щом бъдеше убеден в невинността на бащата, негово величество би пожелал да компенсира сина. Отначало си въобразявах, че задачата ще е лесна. Преди да напусне страната, баща ми бе стигнал до заключението, че Джон Търлоу, държавният секретар на Кромуел, е човекът, посял слуховете срещу него в редиците на роялистите. Никога не се усъмних, че е прав. Тук наистина се усещаше ръката на този коварен и злокобен човек, който винаги е предпочитал да забие нож в гърба, отколкото да се изправи за честен и открит двубой. Ала бях твърде млад, за да постигна кой знае колко, а и предполагах, че рано или късно Търлоу ще бъде изправен пред съда и цялата истина ще излезе наяве. Да, младостта е простодушна, а вярата е сляпа.

Търлоу така и не бе съден, не му се наложи да напусне страната, не му бе отнето и пени от незаконно натрупаното богатство. Съпоставката между плодовете от измяната и наградата за лоялността бе поразително натрапваща се. В онзи ден някъде към края на 1662 година, когато се потвърди, че процес няма да има, си дадох сметка, че отмъщението трябва да бъде извършено със собствените ми ръце. Злият гений на Кромуел може и да бе избегнал законно наказание, но нямаше да избегне правосъдието. Щях да покажа на целия свят, че в тази покварена и тъй ниско паднала страна има хора, знаещи смисъла на понятието чест. Чистотата на младостта вдъхва у човек прости и благородни стремежи. Житейският опит лишава всички ни от тази светла прямота и със загубата й обедняваме духом.

Трета глава

Този ден смятам за началото на кампанията, която изцяло ме погълна през следващите девет месеца и завърши с пълно тържество на справедливостта. Никой не ми помагаше; скитах се из страната да издирвам нужните ми доказателства, докато най-накрая не се ориентирах в случилото се и не получих възможност да действам. Бях тормозен и унижаван от онези, които не ми вярваха или пък имаха сериозни основания да ме отклонят от задачата ми. Но аз не отстъпвах, крепен от съзнанието за дълг и обич към най-добрия баща, който човек би могъл да има. Схванах в цялата й дълбочина низостта на онези, които търсят власт, и разбрах, че щом бъде премахнато рожденото право, безкористността — единствената гаранция за добро управление — се оказва под тежка заплаха. Ако всеки може да придобие власт, към нея започва да се стреми кой ли не и управлението се превръща в бойно поле, където честта се принася в жертва на изгодата. На върха се изкачват най-долните, а цветът на нацията затъва в клоаката. Успях да постигна малка победа в тази вече изгубена война.

Такива мисли бяха недостъпни за ума ми в онези дни, когато ходех по улиците, отдавах се на учене и молитви, а нощем лежах буден и слушах похъркването на другите трима студенти, които деляха стаята с моя наставник. Само една цел живееше в душата ми: щеше да настъпи ден, когато да сграбча Джон Търлоу и да му прережа гърлото. Ала все по-силно чувствах, че обикновено отмъщение е недостатъчно; може би бях попил нещо от уроците по право или у мен се пробуждаше възвишеното благородство на баща ми, без сам да го съзнавам. Как би постъпил той? Какво би искал? Това бе основната ми грижа. Да нанеса удар без доказателства, би било лъжеотмъщение и аз нямах съмнения, че татко не би искал да обесят единствения му син като долен престъпник, с което да бъде лепнато още едно петно на семейството. Търлоу все още бе твърде влиятелен, за да се изправя открито срещу него. Трябваше да мина в обход като ловец, който дебне елена, преди да нанесе окончателния фатален удар.

В опит да повредя мислите си често беседвах за моите трудности с Томас Кен. По онова време той беше сред малкото ми приятели, може би и единственият, и аз му се доверявах безусловно. Понякога общуването с него бе тягостно, но и двамата се нуждаехме един от друг и близостта ни носеше взаимна полза. Познавахме се от деца поради някогашна връзка между семействата ни, преди той да бъде изпратен да учи в Уинчестър, а после отиде в Новия колеж, където се отдаде на кариера в църквата. Баща му беше адвокат и татко често се допитваше до него в стремежа си да даде отпор на алчни натрапници, дошли от Лондон да пресушат блатистите низини. Баща ми бранеше собствените си интереси и едновременно с това се опитваше да опази правата на онези, които пасяха там стадата си от незапомнени времена. Беше трудна задача, защото тези крадци и кръвопийци, опитващи се да заграбят чужди земи, действаха под чадъра на закона. Баща ми беше наясно, че на адвокат може да противостои само друг адвокат, и поради това Хенри Кен много пъти му даваше съвети — винаги честни и полезни. Упорството на единия и уменията на другия, съчетани с решителния отпор на фермерите, доведоха дотам, че пресушаването вървеше бавно, разходите надвишиха очакваните, а приходите бяха далеч по-малки.

Така че дружбата ни с Томас произтичаше естествено, защото с всеизвестно, че лоялността и признателността на хората от Линкълншир трае навеки. При все това бяхме странно съчетание. Той се отличаваше със суровостта на отдаден Божи служител; рядко пиеше, често се молеше и постоянно търсеше души, които да спасява. Създаде си религия на опрощението и макар днес да е непоколебим англиканец и да твърди, че винаги е бил такъв, аз знам, че навремето клонеше към дисидентство. Естествено, това му навличаше подозрения в онези дни, когато омразата се приемаше за мъжество, а тесногръдието — за лоялност. Днес с известен срам си припомням как тогава ми доставяше удоволствие да предизвиквам смут у него: колкото повече той се молеше, толкова повече аз му се смеех, колкото повече залягаше над науките, толкова повече бутилки вино отварях и го принуждавах да се черви. Откровено казано, Томас потискаше у себе си желанието да гуляе и да се забавлява с момичета, също както аз се борех да преодолявам благочестивия ужас, който понякога ме обземаше посред нощ. На моменти внезапен изблик на гняв или проблясък на жестокост издаваха пред внимателния наблюдател, че неговата доброта и кротост не са природен Божи дар, а са изковани в тежка битка с мрака, обитаващ дълбините на душата му. Както споменах, Гроув за своя зла беда постоянно го измъчваше, докато една вечер битката бе временно изгубена.

При все това с мен Томас неизменно бе търпелив и внимателен и ние си бяхме взаимно полезни, както често се случва при хора с противоположни характери. Аз му давах съвети в богословските му блуждаения и явно са били добри, защото днес той е епископ. Той слушаше с неизчерпаемо търпение за петдесети път описанието ми как ще пипна Джон Търлоу и ще му резна гърлото.

Усещах го как поема дъх и се готви наново да ме увещава.

— Длъжен съм да ти напомня, че прошката е един от Божиите дарове и че милосърдието е сила, а не слабост — каза.

— Глупости! — възразих. — Нямам намерение на никого да прощавам. И той е още жив само защото нямам необходимото ми доказателство, за да избегна обвинение в убийство. — И отново му разправих цялата история.

— Бедата е там — заключих, — че нямам представа как да действам по-нататък. А ти как мислиш?

— Искаш ли честното ми мнение?

— Разбира се.

— Примири се с Божията воля, продължавай да учиш и стани адвокат.

— Не те питах за това, а как да открия доказателство. Ако си ми приятел, бъди добър, остави настрана педантското си богословие и ми помогни.

— Знам какво искаш. Да ти дам съвет, който може да изложи на опасност душата ти.

— Напълно прав си. Именно това искам.

Томас въздъхна.

— Да предположим, че откриеш своето доказателство. И после какво? Ще идеш по-нататък и ще извършиш убийство ли?

— Ще зависи от естеството на доказателството. Ако е безспорно, ще убия Търлоу, както той уби баща ми.

— Никой не е убивал баща ти.

— Разбираш за какво говоря.

— Твърдиш, че баща ти е станал жертва на предателство и е опозорен въз основа на лъжи? Не е ли по-добре тогава да се поправи тази несправедливост по силата на правосъдието?

— Знаеш не по-зле от мен колко скъпо струва да предявиш обвинение към когото и да било. Откъде такива пари?

— Просто посочих една от възможностите. Даваш ли ми дума, че ще избереш този начин, ако бъде възможно, а няма да прибегнеш към саморазправа?

— Ако бъде възможно, в което се съмнявам, да, давам ти дума.

— Е, това е добре — изрече той с облекчение. — В такъв случай можем да пристъпим към планиране на твоята кампания. Естествено, ако вече нямаш нещо на ум. Кажи ми, Джак… преди не съм те питал, защото ти не допускаше такъв въпрос. Какво предателство по-точно е приписвано на баща ти?

— Не знам — отговорих. — Колкото и да е нелепо, така и не ми се удаде да открия какво са му лепнали. Опекунът ми сър Уилям Комптън оттогава не е разговарял с мен, чичо ми отказва дори да назове името на баща ми, майка ми скръбно поклаща глава и не отговаря дори на най-директните ми въпроси.

Като изслуша откровеното ми обяснение, Томас присви очи.

— Значи ти е известен престъпникът, но нямаш понятие в какво се състои престъплението? Твърде необичайно положение за юрист, не мислиш ли?

— Може би. Но живеем в необичайни бремена. Изхождам от това, че баща ми в нищо не е виновен. Или отричаш, че такъв е моят дълг? И че в това отношение нито религията, нито законът ми оставят избор? Да не говорим колко твърдо убеден съм, че баща ми не е способен на подобна подлост.

— Признавам, че това е необходима отправна точка.

— И признаваш, че Джон Търлоу в качеството си на държавен секретар носи отговорност за унищожението на всеки, застрашавал властта на Кромуел?

— Да.

— Значи Търлоу категорично е виновен — заключих.

— Но ако юридическата ти логика е тъй неопровержима, защо ти трябва доказателство?

— Защото живеем в смутно време, когато законът стана оръдие на властимащите и те го усложняват с всякакви разпоредби, та да избегнат наказание. Ето защо. А при това баща ми беше така очернен, че хората отказват да видят очевидното.

Томас изпъшка при тези ми думи, тъй като не се ориентираше в законите и вярваше, че те имат някакво отношение към правосъдието. И аз мислех същото, преди да започна да ги изучавам.

— За да постигна победа в съда — продължих, — ми е необходимо да докажа, че по силата на характера си баща ми въобще не е бил способен на каквото и да било предателство. Само че е обявен за предател и аз трябва да установя кой е пуснал тези злостни слухове и с каква цел. Едва тогава съдът може да се залови да гледа делото.

— И как смяташ да го постигнеш? Кой може да ти каже истината?

— Малко на брой хора. И почти всички са прикрепени към кралския двор. А това вече е препятствие, защото нямам средства да се добера дотам.

Томас, милата душа, кимна съчувствено.

— Бих се радвал искрено, ако ми позволиш да ти помогна.

— Не говори глупости — отсякох. — Та ти си по-беден и от мен. Бог ми е свидетел, благодарен съм ти, но се боя, че у теб няма да се намерят толкова пари, колкото са ми нужни.

Томас поклати глава и се почеса под брадичката, какъвто му беше навикът, преди да започне поверителен разговор.

— Драги приятелю, моля те да нямаш грижа за това. Изгледите ми за бъдещето никак не са лоши и обещават да станат по-добри. Енорията Истън Парва след девет месеца ще премине под разпореждане на лорд Мейнард. Той е помолил ректора и тринайсет старши членове на факултета да му препоръчат някого и ректорът вече ми намекна, че по негово мнение съм подходящ във всяко отношение, стига само да съумея да демонстрирам своята вярност към доктрината. Това ще изисква усилия, но ще стисна зъби и тогава осемдесет лири годишен доход ще бъдат мои. Тоест, стига да успея да преборя доктор Гроув.

— Кого? — попитах смаян.

— Доктор Робърт Гроув. Защо, познаваш ли го?

— Много добре дори. Като доказателство още пазя някои болезнени места. Беше частен учител у сър Уилям Комптън, когато ме пратиха в дома му. Дълги години доктор Гроув изпълняваше задълженията на мой наставник. Онова, което знам, той ми го е набил в главата. Но какво общо има Гроув?

— Сега отново е член на факултета на Новия колеж и желае да получи поста, към който съм се прицелил — обясни Томас, — макар да няма никакви права за това, освен че досега никога не е получавал платен пост. Откровено казано, аз съм много по-подходящ. Енорията се нуждае от млад и благоразумен свещеник, а Гроув е стар глупак, който се оживява само при мисълта за понесените в миналото обиди.

Разсмях се.

— Не би ми било драго да се изправя между доктор Гроув и нещо, което си е наумил, че иска.

— Лично аз нямам възражения срещу него — заяви Томас, сякаш му беше нужно да ме увери в това. — Бих се радвал да получи приличен доход, ако бяха налични два. Ала е само един и какво ми остава? На мен тази издръжка ми е далеч по-нужна, отколкото на него. Джак, мога ли да ти разкрия една тайна?

— Няма да те спра.

— Искам да се оженя.

— Аха! — възкликнах. — Ето каква била работата. И каква е зестрата на твоята избраница?

— Седемдесет и пет лири годишен доход и имение в Дърбишир.

— Много добре. И ти е нужен доход, за да получиш съгласието на баща й. Да, разбирам.

— Не само това — рече той с видимо отчаяние. — Не мога да се оженя, докато оставам член на факултета, а не мога да престана да съм член на факултета, докато не получа поста. И още по-лошото е — завърши тъжно, — че тя ми харесва.

— Колко трагично. А коя е?

— Дъщеря на братовчед на моята леля. Производител на сукно от Бромич. Солиден човек във всяко отношение. А девойката е блага, кротка, работлива и закръглена.

— Всичко, необходимо за една съпруга. И надявам се, с всичките си зъби?

— Почти. Също така няма белези от шарка. Струва ми се, че си подхождаме, а и баща й не ме отхвърли, макар да даде ясно да се разбере, че няма да се съгласи на брака ни, ако състоянието ми не е равно на нейната зестра. А това означава приход. Мога да го получа само от Новия колеж или чрез неговото влияние, други връзки нямам. А Истън Парва е единствената енория, която ще се освободи в близките три години.

— Разбирам — казах. — Моментът е решителен за теб. А ти организира ли вече кампания?

— Доколкото ми е възможно. Разговарях с всички членове на факултета и бях посрещнат доброжелателно. Честно казано, мнозина намекнаха, че мога да разчитам на подкрепата им. Уверен съм в добрия изход. И това, че лихварите са готови да ми предоставят заем, доказва, че надеждите ми не са неоснователни.

— Кога ще се вземе решението?

— Идния март или април.

— Ами тогава ти предлагам да се заселиш в параклиса. Рецитирай на сън трийсет и деветте догми на доктрината. Възхвалявай Кентърбърийския епископ и краля всеки път, като седнеш да изпиеш чаша вино. И не си позволявай дори намек за дисидентство.

Той въздъхна.

— Няма да е лесно, приятелю. Но съм готов да го сторя само за благото на страната и църквата.

Похвалих чувството му за дълг. Не ме смятайте за себичен, но много държах Томас да спечели този пост или поне възможно най-дълго да бъде предпочитаният кандидат. Ако се разчуеше, че няма да получи твърдия доход, лихварите щяха да захлопнат ковчежетата с парите, а това означаваше гибелна съдба не само за него, а и за мен.

— От все сърце ти желая успех — казах му — и отново те предупреждавам да бъдеш предпазлив. Склонен си да говориш каквото мислиш, а за човек, желаещ да получи църковен пост, няма по-опасен навик.

Томас кимна и бръкна в джоба си.

— Ето, добри ми приятелю, вземи.

Беше кесия с три лири в нея. Как да се изразя правилно? Бях и трогнат от щедростта му към мен и в същото време разочарован, че помощта му се оказа толкова оскъдна. За начало ми трябваше десетократно по-голяма сума, а и трийсеткратна би се стопила с лекота. И все пак, какъвто си беше добряк, даде ми всичко, което имаше, и изложи на риск бъдещето си. Та виждате колко му бях задължен. И помнете едно, важно е. Аз приемам също толкова присърце дълговете си, както и причиненото ми зло.

— Не знам как да ти благодаря. И не само за парите, а защото си единственият, който вярва в мен.

Томас учтиво прекъсна моите благодарности.

— Съжалявам, че не мога да ти дам повече. Но да се върнем на въпроса. От кого би могъл да узнаеш какво се е случило с баща ти?

— Само шепа хора биха могли да са запознати. Сър Джон Ръсел на първо място, на второ — Едуард Вилиърс. И още лорд Мордаунт, който много се издигна, след като помогна на краля да се върне на трона си и като част от наградата си получи титла барон и доходна синекурна служба в Уиндзор. Накрая остава онова, което ще се опитам да измъкна от сър Уилям Комптън.

— Уиндзор не е далеч оттук — отбеляза Томас. — Пътуването ще отнеме по-малко от ден, а пеша ще стигнеш за два дни. Ако лорд Мордаунт може да бъде открит там, най-практично е да започнеш с това място.

— Ами ако не желае да ме приеме?

— Разчитай на късмета си. Препоръчвам ти да не му пишеш предварително. Вярно, противоречи на учтивостта, но е по-добре да не бъде отрано предупреден за пристигането ти. Иди и се срещни с него. После ще обмислим какво да правиш по-нататък.

Ние. Както казах, под външността на духовен служител се криеше човек, копнеещ за вълнения, каквито комат хляб и чаша вино никога не могат да ти дадат.

Четвърта глава

Речено-сторено; но преди да тръгна, се запознах с майката и дъщерята Блънди, които играят такава голяма роля в историята на Кола. С това сложих началото на поредица от събития, изправили ме лице в лице с най-ужасния възможен враг, и ми бяха нужни цялата ми находчивост, всички мои сили, за да удържа победа над него.

Не знам кой ще чете тези мои драсканици, вероятно никой освен Лоуър, но съзнавам, че ще изложа свои действия, с които не се гордея. За някои не виждам нужда да се оправдавам; други вече е невъзможно да се поправят; поне една част подлежат на обяснение. Свързах се със Сара Блънди поради простодушие и юношеска доверчивост. Да, само заради това ме оплете в мрежите си и за малко едва не ме погуби. Вината за това хвърлям на възпитанието си в крехка възраст. Докато навърших шест, за мен известно време се грижеше една пралеля по майчина линия, много приятна жена, но с провинциални навици, която вечно вареше или садеше нещо, а после снабдяваше с лековити настойки цялата околност. Тя имаше една забележителна книга, подвързана с телешка кожа и посивяла от вековно прелистване, която бе наследила от баба си и която съдържаше билкови рецепти. Приготвяше ги собственоръчно и ги раздаваше на кого ли не — от най-знатните до най-бедните. Безрезервно вярваше в магиите и презираше днешните проповедници (както ги наричаше, тъй като бе родена по времето, когато великата Елизабет още е минавала за красавица) заради насмешките им над онова, което й се струваше очевидно. Смачкани хартийки, гадаене по облаците и такова с ключ и Библия бяха част от възпитанието ми.

Въпреки назиданията на прелатите, трябва да кажа, че още не съм срещал човек, който да не вярва в съществуването на духове или да се съмнява, че те имат силно въздействие над живота ни. Всеки, лежал буден нощем, не може да не е чувал как из въздуха преминават призраци, всеки е бил изкушаван от злото и мнозина са били спасявани от добронамерени обитатели на етера, който заобикаля света и ни съединява с Небесата. Прелатите с кисели лица грешат дори според собствените си стандарти: та нали са свикнали да се осланят на Светото писание, а там ясно е казано, че такива създания съществуват? Нима свети Павел не говори за доброволно служене на Ангелите? (Колосяни, глава 2, стих 18). Кого според тях Христос е вселил в гадаринските свине?

То се знае, трудно е да се отличат ангелите от злите духове, защото последните са много умели в промяната на облика си и внушават на хората (по-често на жените), че са различни от онова, което представляват в действителност. Когато влезеш в досег с подобни същества, изисква се голяма предпазливост, тъй като щом се окажем в дълг към тях за сторени услуги, предаваме се в ръцете им и както господарят помни длъжниците си, същото е и с тези създания, били те добри или зли. Като отидох при старицата Блънди, поех рискове, които в зрялата си възраст благоразумно бих избегнал. Ала тогава бях твърде нехаен и нетърпелив, за да бъда предпазлив.

Старата Блънди беше перачка с репутация на жена с пъргав ум, а според някои и вещица. В последното се съмнявам, тъй като нито веднъж в близост до нея не усетих полъх на сяра. Един път се срещнах с истинска вещица, както се предполагаше, която изгориха по нашите места през 1654 година. Виж, тя наистина вонеше. Сега вярвам, че горката жена вероятно беше невинна по обвиненията, отвели я на кладата; дяволът е твърде коварен, че да позволи слугите му да бъдат лесно разпознати. Такива като Сара Блънди.

Така или иначе, майката бе странна птица. Описанието, което й дава Кола, е крайно неточно. То се знае, когато се е запознал с нея, тя е била тежко болна, но лично аз нито веднъж не долових у нея съчувственото разбиране, за което той пише, нито пък кротост и доброта. И постоянно задаваше въпроси. А й обясних, че търся прост отговор: кой е предал баща ми? Може ли да ми помогне, или не?

Рече ми, че да се даде отговор не било така просто. Имал ли съм подозрения? От това зависело какво щяла да направи и какво — не.

Помолих я да изясни думите си. Каза, че задачата била много трудна и се налагало да бъдат призовани могъщи духове, а това не било невъзможно, но криело голяма опасност. Уверих я, че не се боя от опасности, а тя уточни, че не ставало дума за нещо, заплашващо душата, а просто се страхувала да не я заловят и обвинят в черна магия. Знаела ли кой съм? Ами ако съм бил пратен от магистрат да й заложа капан?

Разпалено я уверих в моята честност, но тя не се трогна и само повтори въпроса си. Знам или не знам кой е въпросният човек? Досещам ли се, макар и смътно? Отвърнах, че не.

— В такъв случай не можем да пуснем имена по вода. Ще се наложи просто да се взираме.

— В кристално кълбо ли? — попитах присмехулно, защото се бях наслушал на такива дрънканици и се пазех да не бъда изигран.

— Не — отвърна сериозно тя. — Това са глупости, използвани от шарлатани. В кристалните кълба не се съдържа никаква сила. Достатъчна е купа с вода. Е, желаете ли да продължите?

Кимнах отсечено. Тя се потътри да напълни съд с вода от кладенеца навън, а аз поставих парите си на масата и усетих как дланите ми започват да лепнат от пот.

Тя не прибегна към разните му там фасони, които използват много гадатели — нямаше затъмнена стая, песнопения или горящи билки. Просто постави съдинката на масата, накара ме да седна срещу нея и да затворя очи. Чух как сипва вода в купичката и как се моли на Петър и Павел — папистки слова, които звучаха странно в устата й.

— А сега, млади човече — просъска в ухото ми, когато завърши, — отворете очи и вижте истината. Бъдете с открита душа и безстрашен, защото втори случай може да не ви се яви. Погледнете в купичката и прозрете.

Облян в пот, бавно отворих очи, приведох се и се вгледах внимателно в спокойната и неподвижна вода. И внезапно тя се развълнува, сякаш рязко движение разклати съдината, но такова нямаше и после видях как водата потъмнява и променя консистенцията си, като че бе завеса или чаршаф на простор. Видях как иззад завесата се появява нещо. Млад светлокос мъж, когото никога преди не бях виждал, макар да ми изглеждаше някак познат. Мерна се за миг и изчезна. Но беше достатъчно чертите му да се запечатат в паметта ми.

После завесата отново затрепка и се показа нова фигура. Този път беше старец, съвсем побелял от възрастта и от тревоги, прегърбен и толкова тъжен, че сърцето ми се сви. Лицето му не можех да разгледам, защото го бе закрил с ръка, сякаш го потъркваше в пълното си отчаяние. Затаих дъх, копнеещ да зърна повече. И малко по малко това се случи; ръката бавно се отмести и видях, че съкрушеният старец е моят баща.

Закрещях от душевна мъка и в яростта си блъснах купичката от масата с такава сила, че тя се разби на парченца във влажната стена. Скочих, запратих обидни думи към старата жена и изскочих навън от омразната бедняшка къща с цялата бързина, на която бях способен.

Нужни бяха три дни, всеотдайните грижи на Томас и бутилка алкохол, преди да дойда отново на себе си.

* * *

Дано не бъда сметнат за глупаво доверчив, като кажа, че тази странна среща се оказа последната, при която видях баща си, и съм убеден, че душата му присъстваше там и че моето избухване изигра голяма роля в последвалите събития. Слабо го помня, след шестгодишната си възраст го видях едва няколко пъти, тъй като заради войната бях изпратен първо при пралелята, която споменах, а после у сър Уилям Комптън в Уорикшир, където прекарах годините под наставничеството на доктор Робърт Гроув.

Баща ми се стараеше да се отбива и да се увери дали се развивам добре, но това не се случваше често поради заетостта му. Само веднъж прекарах с него повече от един ден — малко преди заминаването му за неговото второ и последно изгнание. Беше всичко онова, което е нужно на едно дете да види у баща си: строг, сдържан, ясно съзнаващ задълженията си към своя наследник. Не ми даде много преки наставления, но знаех, че ако съумея да стана и наполовина такъв верен поданик като него, кралят (стига някога да се върнеше на трона) щеше да ме смята за един от най-добрите си и верни хора.

Той нямаше нищо общо с днешните женствени подобия на благородници, които виждаме да се кълчат и угодничат в кралския двор. Пренебрегваше елегантните дрехи (макар да изглеждаше безупречно, когато пожелаеше) и презираше книгите. Не беше изискан събеседник, не губеше време в приказки, когато трябваше да се действа. Накратко, беше воин, с когото никой не можеше да се мери, опреше ли да се поведе атака, но беше неумел в задкулисните игри и заговори, това задължително за придворните изкуство. Твърде честен, за да се преструва, твърде откровен, за да си спечели облаги. Ето какво го отличаваше и ако бе недостатък, то той не хвърляше никаква сянка върху него. Предаността към съпругата му бе достойна за перото на поет, за смелостта му се разказваха легенди в армията. Най-щастлив се чувстваше в Харланд Хаус, нашия фамилен дом в Линкълншир, и когато му се наложи да го напусне, скърбеше, все едно съпругата му е починала. При това с пълно основание, защото земите в Харланд Уит принадлежаха на рода ни от много поколения, бяха станали част от семейството ни и той познаваше и обичаше всяка педя от тях.

Гледката на душата му, хвърлена в дълбоко отчаяние, затвърди намеренията ми. Беше ясно, че той търпи тези мъки заради несправедливостта, жертва на която продължаваше да си остава. И когато силите ми се възстановиха достатъчно, аз съчиних история за болна леля, моя благодетелка, за да получа разрешение от наставника си да напусна града и в едно ясно слънчево утро се отправих към Уиндзор. С пощенския дилижанс стигнах до Рединг, тъй като университетът няма монопол над този маршрут и заплащането е умерено, а останалите петнайсет мили изминах пеша. Пренощувах в полето — беше още топло и исках да избегна ненужни разходи. Затова пък закусих в градската таверна, където можах да се почистя и да си придам достатъчно приличен вид. От стопанина узнах, че лорд Мордаунт (когото, както чух, в града не можели да търпят, защото никак не бил склонен към разточителство) в момента е в замъка в ролята си на негов комендант, след като едва преди три дни се завърнал от Тънбридж Уелс.

Нямаше никакъв смисъл да отлагам, би било глупаво дори да губя време в колебания. Както съвсем вярно посочи Томас, в най-лошия случай щях да получа отказ за разговор. Ето защо смело отидох в замъка, където прекарах следващите три часа в приемна, докато молбата ми за аудиенция се предаваше от един лакей на друг.

Добре че бях проявил благоразумието да закуся, защото часът за обяд дойде и отдавна отмина. Докато чаках снизхождение от един от силните на деня, обещах си никога да не допускам да се отнасям по такъв начин с хората, желаещи покровителството ми, някой ден, щом съдбата ми се усмихнеше. Длъжен съм да призная, че наруших това си обещание мигом щом се озовах в положение да го съблюдавам. Накрая най-сетне бях възнаграден за търпението си: слуга, сега с далеч по-угодническо поведение от преди, церемониално отвори вратата, поклони ми се и съобщи, че лорд Мордаунт ще ме приеме. Да съм бъдел добър да го последвам.

От самото начало се бях надявал, че поне най-обикновеното любопитство ще доведе именно до такъв отговор, и се зарадвах, когато предположението ми се потвърди. Едва ли толкова често се среща някой достатъчно дързък, че да се появи по този начин на прага на благороднически дом.

За човека, с когото ми предстоеше да се срещна, ми беше известно малко. Знаех, че по всеобщо мнение му предстои да стане видна фигура в правителството — най-малко държавен секретар — и да смени баронската си титла с такава на граф, тъй като се ползваше с благосклонността на лорд Кларендън, лорд-канцлер и най-могъщият човек в страната. Беше смел заговорник на страната на краля, човек с голямо състояние, принадлежащ към един от най-знатните родове, със славеща се със своята добродетелност съпруга и впечатляваща външност — все неща, които отварят вратите. Преданото му служене на краля бе още по-забележително поради умението на семейството му да стои настрани от смутове и напълно да запази имотите и богатството си. Говореше се, че Мордаунт бил предпазлив в съветите си, но смел, когато се налага, несклонен да се причислява към една или друга клика или да участва в дребнавите им пререкания. Във всеки случай такова впечатление оставяше у хората. Единственият му недостатък бе нетърпимост и рязко отношение към всеки, смятан от него за непригоден. И този недостатък бе сериозен, предвид колко много такива ги имаше в двора, а още повече бяха враждебно настроените към Кларендън.

Минах през поредица от свързани помежду си помещения, докато най-сетне бъда въведен при него — величествена, но по моему помпозна и ненужна церемониалност. Е, поне последната стая не беше голяма и твърде удобна наглед: бюро с купчина книжа и библиотечни рафтове, запълнени с книги. Поклоних му се и изчаках той да заговори пръв.

— Както разбрах, вие сте синът на Джеймс Престкот, така ли е?

Кимнах. Лорд Мордаунт беше среден на ръст, с хубаво лице, чиито пропорции нарушаваше само твърде малкият нос. Имаше прекрасна фигура със стройни крака и макар при представянето ми маниерът му да бе официален, това веднага се промени, щом преминахме към разговора и тонът му стана тъй дружелюбен, че напълно опроверга слуховете за неговата гордост и високомерие. Нямаше как да не призная на човека неговата проницателност; видя ми се достоен другар по оръжие на моя баща и повярвах, че са изпитвали един към друг взаимно доверие и обич. Контрастът с Търлоу нямаше как да е по-очебиен: единият висок, красив и открит, напомнящ по стойка и обноски древен римлянин, другият — съсухрен и уродлив, действащ под прикритието на мрака, никога не на светло, постоянно прибягващ към коварство и измама.

— Необичайно посещение, граничещо с неучтивост — отбеляза той строго. — Надявам се да имате основателна причина.

— Възможно най-основателната, милорд — казах. — Много съжалявам, че ви обезпокоих, но няма към кого друг да се обърна. Само вие можете да ми помогнете. И ако благоволите да го сторите, нямам какво да ви предложа в замяна. Ала аз не искам кой знае колко — единствено да ми отделите малко от времето си.

— Надали сте толкова глупав да се надявате на някакво назначение. За такова нещо не мога да ви помогна.

— Търся възможност да поговоря с хора, познавали баща ми. За да очистя името му от позорното петно.

Той се замисли дълбоко при тези ми думи, като разсъждаваше над подтекста, съдържащ се в тях, и едва тогава отговори — меко, но предпазливо:

— Похвално желание за син и разбираемо за младеж, чието благополучие зависи от това. Но струва ми се, че ви предстои нелека борба.

Преди, когато бях чувал подобни изказвания, обземаше ме буен гняв и се разразявах в яростни опровержения; като момче безброй пъти ми се е налагало да се прибирам с разбит нос и насинено око. Ала знаех, че тук подобно поведение няма да ми донесе никаква полза. Нужна ми бе помощ и можеше да бъде получена само с любезност и почтителност. Заради това преглътнах гнева си и запазих хладнокръвие.

— Дългът ме зове да вляза в тази борба. Убеден съм, че баща ми не се е провинил в нищо, но дори не ми е известно какви престъпления му приписват. Мое право е да узная съдържанието на слуховете и мой дълг — да ги опровергая.

— Семейството ви без съмнение…

— Те знаят малко и казват още по-малко. Прощавайте, че ви прекъснах, но ми е нужно да узная от първа ръка какво се е случило. Тъй като вие сте се радвали на особеното доверие на негово величество и се славите със своята справедливост, реших да се обърна най-напред към вас.

Както съм се убедил от опит, дискретно и подхвърлено на място ласкателство смазва колелата на разговора и дори когато целта на подобни комплименти е ясна, те свидетелстват, че изричащият ги се признава в дълг на отсрещната страна. Нужно е, то се знае, похвалата да не е прекалено натрапчива и дразнеща ухото.

— Мислите ли, че баща ми е бил виновен?

Мордаунт обмисли този въпрос все още с леко удивено изражение, задето изобщо се провеждаше подобен разговор. Накара ме да чакам дълго, така че благоволението, което ми оказа, да бъде напълно оценено, преди да седне и да даде знак и на мен да го сторя.

— Дали според мен баща ви е бил виновен? — повтори той замислено. — Боя се, че да, млади човече. Много се помъчих да повярвам в неговата невинност, поради това, че той беше храбър боен другар, макар рядко да постигахме съгласие по разни въпроси. Самият аз никога не съм получавал преки улики за неговото предателство. Известно ли ви е как действахме тогава? Той разказвал ли ви е?

Отговорих, че повече или по-малко съм на тъмно; рядко се виждах с баща си, след като достигнах възраст да се ориентирам в подобни дела, при това той винаги бе сдържан в разговорите си с близките, а както ми стана ясно, и с другите хора. Винаги бяха налице опасения, че за нас може да дойдат войници, и той бе искал да знаем възможно по-малко не само заради своята безопасност, а и заради нашата.

Мордаунт кимна и отново се замисли.

— Трябва да разберете — изрече тихо той, — с огромно нежелание стигнах до извода, че баща ви действително е бил предател. — Понечих да възразя, но той вдигна ръка, за да спре думите ми. — Моля, изслушайте ме докрай. От казаното не следва, че няма да се зарадвам, ако се окажа заблуден. Той винаги ми се е струвал прекрасен човек и ми бе тъжно да мисля, че съм се подвел по външни белези. Казват, че лицето е огледало на човешката душа и по него може да се чете онова, което е скрито в сърцето. Но при него не беше така. Разчетох лицето на баща ви погрешно. И затова, ако съумеете да докажете, че усетът не ме е излъгал, ще ви бъда задължен.

Благодарих му за откровеността — за пръв път се сблъсквах с такава преданост към справедливостта. А на себе си казах, че ако ми се удаде да убедя този човек, значи съм на верен път. Той не би си изкривил душата.

— Е, как по-точно възнамерявате да действате? — попита ме.

Не помня дословно какво му отговорих, но се боя, че го сторих с трогателна наивност. Общо взето, че ще открия истинския предател и ще изтръгна от него признание. Добавих, че според мен зад всичко това стои Джон Търлоу и че получа ли доказателства, ще го убия. В каквито и фрази да съм облякъл изказването си, то предизвика у Мордаунт лека въздишка.

— И как се каните да избегнете бесилката?

— Предполагам, че за тази цел ще ми е нужно да опровергая уликите срещу баща си.

— За какви улики говорите?

Пълната ми неосведоменост ме принуди да призная с наведена глава:

— Не знам.

Известно време лорд Мордаунт ме наблюдава внимателно — дали със съчувствие, или с презрение, така и не можах да преценя.

— Може би — каза той — е редно да узнаете от мен едно-друго за онези дни и известното ми за тогавашните събития. Предлагам ви го не защото вярвам на вашите предположения, а защото безспорно имате право да узнаете какво се говореше.

— Благодаря ви, милорд — казах простичко и в този момент моята признателност към него беше искрена и пълна.

— Твърде млад сте и надали помните много, а във всеки случай тогава сте били още малък, за да разбирате тия неща — подхвана той. — Но почти до последната минута делото на Негово Величество в тази страна изглеждаше обречено на пълен провал. Тук-там по някой още се бореше срещу тиранията на Кромуел, но само в името на дълга, без да храни никакви надежди за успех. Броят на хората, измъчени от деспотизма, растеше от година на година, но те бяха прекалено наплашени, а някой трябваше да ги оглави. И с тази задача се нагърби групичка предани на краля хора, сред които беше и баща ви. Нарекоха се Стегнатия възел, защото бяха здраво свързани от обич един към друг и към краля. Те нищо не постигнаха, просто не позволиха надеждата да угасне в хорските сърца. Вярно, бяха много активни. И месец не минаваше без някакъв нов план — тук бунт, там убийство на враг. Ако тези планове бяха приведени в изпълнение, Кромуел щеше да е загинал десет пъти, преди да издъхне в постелята си. Така или иначе, нищо съществено не се случи, а армията на Кромуел си беше там и представляваше непреодолимо препятствие за всички, искащи промяна. Докато тази армия оставаше непобедена, пътят към реставрацията на монарха бе затворен, а бе невъзможно да се победи най-ефективната армия в света само с упования и бодвания с карфица.

Вероятно се бях смръщил при тази критика срещу самотните герои и борбата им, а той го забеляза и се усмихна тъжно.

— Никого не порицавам — каза меко. — Само излагам истината. Ако сте сериозен в намерението си, нужни са ви сведения, както желани, така и нежелани.

— Моля за извинение. Вие сте прав, разбира се.

— Групата Стегнатият възел не разполагаше със средства, защото и кралят нямаше пари. Срещу злато може да се купи преданост, но срещу преданост никой не продава оръжия. Французите и испанците държаха Негово Величество на къс повод и му отделяха колкото да живее в изгнание, но не и суми, с които да може да предприеме нещо. Ала ние не губехме надежда и на мен бе възложено да обединя привържениците на краля в Англия, за да бъдат готови, ако възникнат обстоятелства в наша полза. Търлоу не би трябвало да знае нищо за мен, тъй като поради младостта си не бях участвал във войната и прекарах тези години в Савоя, където получих образованието си. И все пак аз много бързо му станах известен: бяха ме предали, а предателят можеше да е само член на Стегнатия възел, защото те бяха осведомените с какво се занимавам. Хората на Търлоу ме хванаха с много мои другари именно тогава, когато при нас трябваше да има компрометиращи документи.

— Прощавайте — осмелих се глупаво да го прекъсна отново, макар да забелязах колко недоволен остана от моята неучтивост първия път. — Прощавайте, но кога точно се случи това?

— През 1658 година — отговори той. — Няма да ви отегчавам с подробности, но приятелите ми и най-вече обичната ми съпруга стигнаха до просешка тояга от раздаваните подкупи и дотолкова объркаха съдийския състав, пред който бях изправен, че ме освободиха и успях да избягам, преди да са се усетили за грешката си. Другите нямаха това щастие. Бяха изтезавани и обесени. И по-важното, това значеше, че целият ми труд в подкрепа на каузата на краля е бил напразен. Новата организация, която създадох с такива усилия, бе унищожена, преди да е заработила.

Той замълча и любезно нареди на слуга да ми донесе кейк и вино, а после ме попита дали съм чувал тази история преди. Не ми бе известна, така му и казах. Прииска ми се да споделя колко са ме възхитили решимостта и смелостта му пред опасностите и колко съжалявам, че съм бил твърде малък по онова време, за да се втурна в тези опасности заедно с него. Сега се радвам, че се сдържах. Той би сметнал такива думи за детински възторг и щеше да е съвършено прав. Вместо това се съсредоточих върху цялата сериозност на описаното от него и му зададох няколко въпроса относно неговите подозрения.

— Нямах такива. Вярвах, че по волята на съдбата ме застигат такива неуспехи. Тогава и на ум не ми идваше, че гибелта ми е била предрешена от някого. Във всеки случай на размишленията ми за случилото се бе сложен край, когато няколко месеца по-късно получихме чудесната вест за смъртта на Кромуел. Това вече съм сигурен, че помните.

— И още как — усмихнах се. — Кой би го забравил? Струва ми се, че беше най-щастливият ден в живота ми, в който ме преизпълваха надежди за прекрасно бъдеще на страната ни.

Мордаунт кимна.

— Така беше с всички ни. Наистина, това бе дар Божи и най-после се окуражихме, че Провидението е на наша страна. Ободрихме се и придобихме нови сили, въпреки че синът Ричард бе провъзгласен за Протектор на мястото на Кромуел. С тези нови надежди се роди и нов план, на който разчитахме поне да разклати режима. На няколко места в страната едновременно трябваше да избухнат бунтове и то достатъчно сериозни, че за потушаването им да бъдат пратени различни подразделения на армията и така тя да бъде разделена и да се отвори възможност за бързо влизане на силите на краля в Кент и напредването им към Лондон. Дали този план би успял? Може би не, но аз твърдо знам, че всеки от участниците стори всичко по силите си. Оръжие, години наред събирано за такъв ден, бе извадено от скривалищата, всякакви хора изразиха готовност да участват. Залагаха земи, продаваха сребърни и златни съдове и прибори, за да ни подпомогнат с пари. Радостно вълнение и предвкусване на успех бе обхванало хората и съмненията бяха пометени от ентусиазъм, че часът на избавление наближава. И отново бяхме предадени. Внезапно навсякъде, където се готвеха бунтове, се появиха войски. Като по чудо знаеха къде са складирани оръжията и къде са скрити парите. Наясно бяха кои са назначените ни отговорници и у кого са плановете за действие и списъците на хората ни. Дръзката акция, за подготовката на която отиде близо година, бе смазана за по-малко от седмица. Само в една част на страната реагираха достатъчно бързо; сър Джордж Бут от Чешър свика войниците си и изпълни своя дълг. Ала беше сам срещу армия, водена от генерал, отстъпващ по военни дарби само на Кромуел. Беше кърваво и безпощадно избиване.

Той приключи разказа си и в стаята настъпи тишина, а аз седях, зашеметен. Не си бях представял нещо тъй стъписващо. То се знае, чувал бях за неуспялото въстание на сър Джордж, но нямах понятие, че е претърпял поражение поради предателство. Още по-малко бях подозирал, че въпросното издайничество се приписва на баща ми. Ако това бе истина, аз лично бих го окачил на въжето. Но засега не бях чул нищо, което да сочи негова роля в случилото се.

— Не бързахме да обвиняваме когото и да било — продължи Мордаунт, когато му заговорих за това. — Вашият баща оглави издирването на предателя. Негодуванието и възмущението му не знаеха граници. Ала се оказа, че те са лицемерни; в крайна сметка получихме документи — правителствени документи, които не оставяха и най-малко съмнение, че ни бе предал вашият баща. Когато в началото на 1660 година му представиха тези доказателства, той избяга в чужбина.

— Значи въпросът е останал неразрешен — заключих. — Не са му дали възможност да опровергае обвиненията.

— Би имал такава възможност, ако беше останал в Англия — намръщи се Мордаунт, доловил недоверие в тона ми. — Но струва ми се, документите бяха неопровержими. Няколко писма, зашифровани по метод, който ползваше само той; бележки за срещи с високопоставени хора от правителството за разговори, съдържащи сведения, известни само на него. Разписки за получени пари…

— Не! — почти изкрещях. — Това няма да го повярвам! Вие смеете да твърдите, че баща ми е продал приятелите си за пари?

— Излагам ви очевидните факти — сурово рече Мордаунт и разбрах, че съм престъпил позволената граница. Сега разположението му към мен висеше на косъм и аз побързах да поднеса извинения за своята неучтивост.

— Значи главните обвинения срещу него са изхождали от правителството? И вие сте им повярвали?

— Не от правителството, а от правителствени документи. Не само Джон Търлоу разполагаше с шпиони.

— А не ви ли хрумна, че тези документи може да са подхвърлени нарочно? Та обвиняващият пръст да посочи невинен човек и да посее раздор?

— Естествено, че ни хрумна — тросна се той раздразнено и аз разбрах, че съм му дотегнал. — Бяхме много внимателни. И ако не вярвате на мен, то идете при други хора, с които той беше свързан. Ще ви разкажат честно каквото знаят.

— Така и ще направя. Къде да търся тези хора?

Лорд Мордаунт ми отправи неодобрителен поглед.

— Да, наистина имате нужда от помощ. В Лондон, момко. Или, по-скоро по това време на годината, в Тънбридж Уелс, където като всички други плетат интриги за изгодни постове.

— А може ли пак да ви посетя?

— Не. Освен това не желая да става известно, че вече сте идвали тук. Това все още е деликатен въпрос, който хората си припомнят с огорчение. Не искам да става известно, че съм съдействал да се отварят стари рани, за които е по-добре да се забрави. Разговарях днес с вас само в името на спомена какъв възприемах баща ви в началото. И ще искам нещичко в замяна.

— Всичко, което е по силите ми.

— Вярвам, че баща ви е виновен в най-отвратително престъпление. Ако намерите сериозно доказателство, че греша, незабавно ще ми съобщите и тогава ще сторя всичко възможно, за да ви помогна.

Кимнах.

— Ако пък се съгласите, че изводите ми са били верни, то и за това ще ми съобщите. Така съвестта ми ще се успокои. Потиска ме мисълта, че е възможно невинен човек да е обвинен несправедливо. Ако вие се убедите във вината му, тогава и аз ще се съглася с това. Ако ли не…

— Какво тогава?

— Тогава значи почтен човек е пострадал без вина, а виновникът е останал ненаказан. А това е зло, което трябва да бъде поправено.

Пета глава

Пътуването до Тънбридж Уелс ми отне четири дни, тъй като заобиколих Лондон, вместо да мина през него, но не съжалих нито за миг от изгубеното време, макар целта ми бе да напредвам бързо. Нощите все още бяха топли и самотата изпълваше душата ми с покой, какъвто не бях познавал преди. Много мислех за онова, което ми каза Мордаунт, и си дадох сметка, че нещо съм постигнал: вече знаех в какво е обвинен баща ми и как са дошли обвиненията — с подправени документи, излизащи от канцеларията на Търлоу. Сега една от целите ми беше да ги открия. Нещо повече, бях наясно, че действително е съществувал добре поставен и информиран предател, а само шепа доверени хора биха могли да издадат с такива подробности подготвящото се въстание от 1659 година. Бях видял лицето му в купичката вода на старицата Блънди, сега оставяше да установя името му. Знаех как е направено и защо, с малко късмет щях да открия и от кого.

Бих могъл да се сдобия с компания, тъй като много хора странстваха по тия места, ала отблъсквах всички опити да бъда привлечен като нечий спътник, спях сам в горите, завит с одеялото си, купувах си храна от селата и малките градчета, през които преминавах.

Чувството на самота отмина едва щом се озовах в покрайнините на самия Тънбридж Уелс, където попаднах сред дилижанси и карети, безкраен поток от каруци, каращи провизии за хората от двора, нарастващ брой амбулантни търговци, музиканти и слуги, запътили се натам с надежда да продадат стоките и услугите си. През последните два дни бях съпровождан против волята си от млада блудница на име Кити, която се лепна за мен и предложи плътта си срещу закрила от моя страна. Идваше от Лондон, беше нападната предишния ден и не искаше да й се случи отново. Първия път се бе отървала без видими наранявания с изключение на няколко синини, но много се беше уплашила. Ако се бе лишила от зъб или бяха й счупили носа, печалбите й силно щяха да пострадат, защото нямаше по какъв друг начин да изкарва пари.

Съгласих се да я пазя, тъй като това създание притежаваше странна привлекателност за провинциален младеж като мен, незапознат дотогава с градската поквара. Тя изобщо не отговаряше на представите ми от грозните описания, които бях чувал и които прилягаха на уж знатни, но не по-добродетелни от нея жени, срещнати от мен по-късно в живота ми. Беше приблизително на моята възраст, войнишко копеле, изоставено от майката, уплашила се от наказание за прелюбодеяние. Нямах представа как е оцеляла в детството си, но преживелиците я бяха направили оправна и находчива. Нямаше никакво понятие за чест и моралните й норми се свеждаха до проста сметка — помогнеш ли на нея и близките й, ще се смята за твоя длъжница; причиниш ли й зло, ще ти отвърне със същото. Такива бяха нравствените й представи и отсъствието на християнски правила в тях се компенсираше пребогато с житейски опит. Във всеки случай придържаше се към някакви принципи, пък били те и най-елементарни.

Дължа да кажа, че не вкусих от онова, което ми предложи в нощта преди пристигането ни в Тънбридж Уелс, от опасение да не прихвана болест и угрижен от мисли за следващия ден, но хапнахме, поприказвахме, а после спахме под едно одеяло и макар че тя ми подхвърляше присмехулни забележки, според мен никак не остана недоволна. Щом градът се показа пред нас, разделихме се приятелски, защото не бих искал да ме виждат с такава като нея.

Подобно на баща ми винаги съм странил от кралския двор и придворните нрави; избягвах развращенията, свързани с такова съприкосновение. Далеч не съм пуританин, но съществуват правила за порядъчност, които един истински джентълмен трябва да съблюдава, а по онова време дворът бързо се бе отказал дори от повърхностно уважение към добродетелите, заради които изпитваш гордост, че си гражданин на страната. Тънбридж Уелс предизвика у мен безмерно стъписване. Донякъде бях подготвен (защото вече вървяха много слухове), че придворните дами се появяват на публични места без маски и дори много от тях се кипрят с перуки, слагат си парфюм и грим. Ужасѐн бях обаче да установя, че същото правят и конните гвардейци.

Впрочем, всичко това малко ме засягаше; та нали не бях дошъл тук да блесна в обществото, да се бия на дуели, да впечатлявам с остри като бръснач духовитости, нито да се боря за доходен пост. За да получи длъжност, носеща петдесет лири годишен доход, на един мой приятел му се наложи да пръсне за подкупи близо седемстотин и двайсет лири, взети с лихва, в резултат на което му се налагаше да обира правителството с около двеста лири годишно, та да води приличен живот и да си плаща дълговете. Надали средствата биха ми стигнали да се добера и до служба като мишелов при Негово Величество, да не говорим за достойно положение в обществото. А тъй като бях син на баща си, никакви пари на света не биха ми осигурили даже и най-ниската длъжност.

Нямаше как да отседна в самия град поради скъпотията. Тамошните жители бяха наясно, че градът им няма да процъфтява дълго, че дворът скоро ще насочи капризното си внимание в друга посока. Беше грозно селище, привлекателно единствено с лековитите си води, които бяха на мода през тази година. Там се стичаха всички франтове и глупци, за да се хвалят колко по-добре се чувствали, като пиели мътната гадост, а всъщност истинската им цел бе да се доближат до влиятелните на деня. Около тях като мухи се рояха търговци, стремящи се да опразнят до дъно кесиите им. Не знам кои бяха по-лоши, призляваше ми и от едните, и от другите. Цените навсякъде бяха главозамайващи и въпреки това всички налични стаи бяха заети от царедворци, готови да платят колкото им поискат, само и само да са близо до Негово Величество. Мнозина дори живееха в шатри, опънати на близката градска мера. През време на краткия си престой там нито веднъж не видях краля дори и отдалеч. Твърде много се срамувах от облеклото си, за да ида на сутрешен прием, и се опасявах да не си навлека оскърбления, щом името ми станеше известно. Предстоеше ми да изпълня синовния си дълг и не исках животът ми да бъде прекъснат от шпагата на някое парвеню. Ако оскърблението бъдеше нанесено публично, не бих имал друг изход, освен да изискам удовлетворение, а ми стигаше ум да съм наясно, че надали бих излязъл победител от евентуален дуел.

Ето защо избягвах всички средища на почитателите на модата и се ограничавах до странноприемници в покрайнините, където, приключили с дневните си задължения, отсядаха лакеи и друга прислуга да играят хазарт, да пият и да си разменят клюки за властните и прочутите. Веднъж срещнах моята спътничка, но тя прояви деликатност да не ме поздрави публично, макар че все пак ми смигна дръзко, докато ме отминаваше, хванала под ръка знатен джентълмен — той явно не се свенеше да демонстрира пред всички своята похотливост.

От слугите много скоро научих, че бих могъл и да не идвам за разговор с моя опекун сър Уилям Комптън, тъй като той не беше тук. Надеждите му за повишение се бяха пръснали на пух и прах заради спор с лорд-канцлера Кларендън по повод правата върху лова в гората Уичуд, които всеки от двамата се бе опитвал да си присвои. Тъй че докато поводите на управлението оставаха в ръцете на Кларендън, сър Уилям можеше да се прости с възможността да заеме висок пост. Той явно прекрасно го разбираше и бе решил да си спести пари, като остане в имението си и не си прави труд да се смесва с двора.

Вярно, други двама бяха тук. Но скоро узнах, че Едуард Вилиърс и сър Джон Ръсел, тези верни другари в нещастието, бяха стигнали до разрив, причинен от облагите на успеха, далеч по-лесно, отколкото с помощта на всички коварни кроежи на Търлоу. Вилиърс се подвизаваше в партията на лорд Кларендън, на чиято страна го бе привлякъл лорд Мордаунт, докато сър Джон Ръсел, принадлежащ към великия род на херцог Бедфорд, се бе присъединил към опозицията, обединявана единствено от ненавист към Кларендън. Това е то властта: добри хора, верни, благородни, храбри на бойното поле, започват да се карат като деца, щом станат придворни.

Тъй или иначе, в Тънбридж Уелс можех да се видя с двама души и останах удовлетворен, че вечерта, прекарана в слушане на клюки в таверната, не е напразно пропиляна. Изкушавах се да започна с Вилиърс, тъй като той очевидно имаше достъп до влиятелни хора, но като размислих, избрах по-лесната цел и на сутринта се отправих да засвидетелствам своето уважение на сър Джон Ръсел. Сега съжалявам за решението си и бих предпочел да премълча случилото се, тъй като то хвърля сянка върху един благородник по рождение. Само че не съм склонен да скривам каквото и да било и целта ми е да изложа нещата каквито бяха, с всичките им „брадавици и прочее“, както се изразява Кромуел.[1] Сър Джон отказа да разговаря с мен. Де да беше само това; той реагира с преднамерено желание да ме унижи, макар нито на него, нито на близките му да бях причинил някакво зло. Минаха няколко месеца, преди да узная защо името ми го бе подтикнало да постъпи така.

Случи се следното. В седем часа сутринта влязох в салона на странноприемницата, където беше отседнал Ръсел, и помолих съдържателя да прати прислужник с молба да бъда приет. Не споря, така не се прави, но всеки, имал някакво съприкосновение с пътуващ кралски двор, е наясно, че всички подобни правила на етикета биват пренебрегвани. Наоколо ми имаше десетки хора — някои чакаха отговор на жалба, други просто закусваха, преди да потърсят аудиенция при разни големци. В залата жужаха гласовете на хора с дребни придворни длъжности, стремящи се да се доберат до първото стъпало на хлъзгавата стълба, водеща към назначения на важни и изгодни постове. В известен смисъл и аз принадлежах към тях и затова седях, както и те, в кротко очакване. Мина час, после втори, трети, после още половин. В десет и половина двама мъже слязоха по стълбите и се насочиха към мен. Бъбренето в салона замлъкна, всички заключиха, че съм направил първата успешна крачка към желаната цел, и завистливо се приготвиха да наблюдават как именно ще се случи.

Настана пълна тишина, така че не остана някой да не чуе предназначените за мен думи, а и прислужникът ги изрече на висок глас тъкмо с тази цел.

— Ти ли си Джак Престкот?

Кимнах и се изправих.

— Синът на Джеймс Престкот? Убиеца и предателя?

Отвътре всичко ми се преобърна и останал без дъх от шока, аз отново седнах, като съзнавах, че това още не е всичко, но по никой начин не можех да предотвратя следващия удар.

— Сър Джон Ръсел праща почитанията си и поръча да ти предам, че синът на псе също е псе. Нареди да си обереш крушите, да не отравяш с дух на предателство тази странноприемница и да не се осмеляваш никога повече да му се явяваш така нахално. Ако се опиташ, ще заповяда да бъдеш пребит. Напусни, или ще бъдеш хвърлен в отточната канавка, където му бе мястото и на отвратителния ти баща.

Тишината стана зловеща. Под пронизващите погледи на трийсет чифта очи грабнах шапката си и се запрепъвах към вратата. Умът ми смътно регистрира мимолетни впечатления: натъженото, почти съчувствено изражение на първия слуга и жестокото на втория, който явно се опияняваше от моето унижение. Тържествуващото злорадство, изписано по лицата на едни от просителите, жадния интерес у други, предвкусващи как в продължение на седмици ще разказват и преразказват случката. Кръвта нахлу в главата ми, в душата ми забушуваха гняв и ненавист. Когато стигнах до вратата, вече нищо друго не чувствах и не забелязвах и дори нямам спомен как съм се добрал до мизерната си постеля в тъмния чардак над конюшнята на странноприемницата.

Не знам колко време съм лежал там, но не ще да е било малко. Делях мястото с още половин дузина други, та няма как да не са влизали и излизали, но нищо от това не бях усетил. Знам само, че когато се освестих, брадата ми бе силно набола, крайниците ми бяха сковани от слабост и ми се наложи да се обръсна, преди да мога да се покажа пред хорски очи. Водата от кладенеца беше ледена, но когато тръгнах през двора към странноприемницата, видът ми бе благопристоен. Станалото почти се бе изтрило от паметта ми, но едва прекрачих през прага, когато си припомних всичко. Мъртва тишина, последвана от хихикане. Приближих до тезгяха и поисках бира, а мъжът до мен рязко се извърна гърбом с грубостта, която идва тъй естествено у простолюдието — макар че предвид примера, който им подаваха висшестоящите, нямаше нищо изненадващо в това.

* * *

Трудно е да изживяваш отново подобни унижения и дори сега ръката ми трепери, докато топя перото си в мастило, за да напиша тези думи. Минаха много години, изпълнени със светлина и радост, но все пак тази минута продължава да поразява сърцето ми и гневът ми възкръсва. Казвали са ми, че сърцето на джентълмена е по-беззащитно срещу подобни рани от онова на простия човек, поради това, че поставя по-високо честта си, и нищо чудно да е така. Бих продължил търсенията си, ако това можеше да донесе полза, но знаех, че случилото се напълно е обезсмислило моето пътуване; вече не бих могъл да се явя при Едуард Вилиърс с надежда за учтив прием, а да се сблъскам с нов груб отказ не желаех. Нямах избор, би следвало възможно най-бързо да напусна Тънбридж Уелс, но бях изпълнен с решимост преди това да зърна лицето на сър Джон Ръсел и да проверя дали не ми се бе явило то в купичката с вода на госпожа Блънди. Не беше лицето на Мордаунт, което искрено ме зарадва, а вече знаех, че Вилиърс има съвсем различна външност. Признавам, хранех надежда сър Джон, вече заслужил моята неугасима вражда, да бъде изобличен и така да облекчи задачата ми.

Уви! Очакваният ми не се оправдаха; прекарах много часове, притаен край странноприемницата, а също така (като гледах да съм незабележим, за да не ме разпознаят) пред домове, където се събираха благородниците, и мрачно се вслушвах в носещите се от тях звуци на веселие, подгизнал под първите есенни дъждове, в упорито и търпеливо очакване. Накрая търпението ми бе възнаградено, макар и не както би ми се искало. Подкупих уличен търговец, за да ми покаже сър Джон, когато излезе, и вече бях изгубил всяка надежда, когато той ме сръчка с лакът и пошепна в ухото ми:

— Ето го там в цялата му прелест.

Погледнах с надежда да зърна човек с почти познато ми лице да слиза по стълбите.

— Къде? — попитах.

— Ето там, това е той — рече търговецът и посочи дебел мъж с розово лице и големи старомодни мустаци.

С огромно разочарование наблюдавах как това създание (у което не забелязах нито притворство, нито познати ми черти) се качва в чакащата го карета. Не, това не беше мъжът, показан ми от старицата Блънди.

— Ама вървете де — подкани ме търговецът. — Идете и му предайте писмото си.

— Кое? — попитах, вече забравил, че помолих да ми го покаже под този предлог. — А! Друг път.

— Притеснихте се, а? Разбирам. Но нека ви кажа, млади господине, от тези нищо няма да получите, ако не упорствате с плановете си.

Реших да се възползвам от този непоискан, но вероятно разумен съвет като си стегнах багаж и напуснах града. Там го нямаше онова, което търсех.

[1] Когато сяда да позира за портрета си, Кромуел настоява пред художника да го нарисува „с всичките пъпки, брадавици и прочее“. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Средата на следобеда е и ми е докладвано (забележете, днес на мен ми докладват!), че на сутринта ще заминем за имението ми; остава ми малко време да продължа моето повествование. Вече ми обръснаха главата заради проклетата перука, шивачът ми взе мерки, навред кипи активност. Има да се подготвят толкова много неща, а изобщо не ме е грижа за тях. Тези скучни подробности нямат никакво отношение към моя разказ, но забелязвам все по-често появяваща се тенденция у мен. Сигурно е заради напредващата ми възраст: по-ясно помня случилото се преди много години, отколкото неща, станали едва онзи ден.

Но нека се върна към моята история. Прибрах се в Оксфорд с дълбоко негодувание в душата и още по-дълбока решителност да сразя скритите си врагове. Отсъствал бях повече от две седмици, през това време градът се бе напълнил със студенти и провинциалната тишина и покой, царящи в него през по-голямата част от годината, го бяха напуснали. За щастие това означаваше, че са се появили повечето хора, от чиято помощ се нуждаех. На първо място Томас, разбира се — острият му ум, трениран от преподаваните на студенти теология и логика, беше от жизнена важност. Той можеше да прелисти куп книжа и да извлече смисъл от тях по-бързо от всеки друг, когото познавах. Вторият беше странен дребосък, когото той доведе един ден, за да го запознае с мен. Името му беше Антъни Уд.

— Ето го отговорът на проблемите ти — каза Томас, когато ми го представи в стаята си. — Господин Уд е голям учен и ще се радва да помогне в издирването ти.

Кола го е описал накратко и това е един от малкото случаи, при които не намирам неточности в разказа му. Никога не съм срещал по-нелепо създание от Антъни Уд. Беше по-възрастен от мен, може би около трийсетгодишен, но вече имаше прегърбената стойка и хлътналите бузи на книжен червей. Дрехите му бяха чудовищни — толкова вехти и лекьосани, та дори не си личеше колко са демоде. Чорапите му бяха кърпени и имаше навик да отмята глава назад и да цвили като кон, когато се развесели. Беше неприятен дразнещ звук и в негово присъствие всички ставаха мрачни и сериозни от страх да не изтърват някоя духовитост, дето да предизвика смеха му. Това, съчетано с цялостната непохватност на движенията му — постоянно се гърчеше и потрепваше, неспособен да стои неподвижно и няколко секунди, — ме подразни от мига, в който го зърнах, и ми бе много трудно да овладявам нетърпението си.

Но Томас твърдеше, че ще е полезен, така че се въздържах да му се присмея. Уви, след като веднъж вече създадохме връзка, се оказа трудно тя да бъде прекъсната. Като всички учени Уд е беден и постоянно си търси покровители; всички като него май си мислят, че другите са длъжни да плащат за заниманията им. Никога не е получавал пари от мен, но не се отчайва. Все така идва да ми поднася почитанията си с надежда някоя монета да прескочи от джоба ми в изпоцапаните му с мастило ръце и не спира да ми припомня за услугите, които ми е оказал преди години. Всъщност беше тук преди няколко дни, та затова ми е толкова пресен в паметта, само че не каза нищо съществено. Пишел книга, но къде му е новото на това? Трепе се все над една и съща още откакто го познавам, а краят й не се вижда. Той е от онези жилести мъже, които сякаш никога не остаряват, освен че се е прегърбил още повече и се е сдобил с някоя и друга бръчка по лицето. Когато влезе, изпитах усещането, че половината от живота ми не се е случил в действителност, а е бил само сън. Единствено собствените ми болежки ми припомнят, че са минали години.

— Господин Уд е мой голям приятел — обясни Томас, видял отвращението, с което гледах този човек. — Всяка седмица свирим заедно. Той е извънредно талантлив историк и през последните години е събрал огромна информация за войните.

— Похвално — изрекох сухо. — Но не виждам с какво може да помогне той.

Уд заговори с високия си рязък глас и досадно прецизен изговор.

— Имах честта да срещна много хора, отличили се във войната и в политиката. Добре са ми известни факти от трагичната история на страната и ще се радвам да представя на ваше разположение знанията си, та да установите какво се е случило с баща ви.

Кълна се, той винаги говореше така, със също тъй идеално построени изречения, колкото гротескна беше външността му. Не знаех как да реагирам на предложението му, но Томас настоя, че непременно трябва да го приема, тъй като господин Уд бил известен не само с огромния обем на познанията си, а и с отличното тълкуване на събитията и прозорлива преценка. Ако ми било нужно да науча нещо за факт или личност, трябвало да се обърна към господин Уд и това щяло да ми спести много време.

— Добре — отвърнах, — но искам да е ясно, че няма да казвате на никого за моите издирвания. Има твърде много хора, които ще се превърнат в мои врагове, ако разберат с какво се занимавам. Искам да ги сваря неподготвени.

Уд се съгласи неохотно и аз му казах, че когато му дойде времето, ще изложа пред него моите факти, които той да съпостави със своята информация. След това Томас съобразително го изведе, а аз стрелнах приятеля си с упрек.

— Томас, знам, че имам нужда от всичката възможна помощ, но…

— Грешиш, приятелю. Познанията на господин Уд може да се окажат ключови за теб един ден. Не го отписвай поради външността му. Сетих се и за друг човек, който ще ти е полезен.

Изпъшках.

— Той пък кой е?

— Доктор Джон Уолис.

— Кой?

— Преподавател по геометрия, доверен човек на властите по времето на Кромуел поради уменията му с кодовете. Казват, че разшифровал много тайни писма на краля за канцеларията на Търлоу.

— Би трябвало да е обесен тогава.

— Говори се, че сега върши същите услуги на правителството на Негово Величество. Лорд Мордаунт ти е казал, че документите, обвиняващи баща ти, са били шифровани, в такъв случай доктор Уолис трябва да назнайва нещо по въпроса. Ако можеш да го убедиш да помогне…

Кимнах. По случайност някоя от идеите на Томас можеше и да се окаже полезна.

* * *

Преди господин Уд или доктор Уолис да успеят да са ми в услуга, удаде ми се случай да изплатя донякъде дълга си към Томас, като го спасих от абсурдно погрешна преценка. Обстоятелствата, макар и тревожни, бяха твърде смешни. Всички знаеха, че старият Тидмарш, квакерът, устройва тайно в дома си край реката някакви глупави молитвени събрания. В нарушение на закона, разбира се. При спомена колко ядове причиниха вече тези малоумници, редно бе да бъдат смазани без всякаква милост. Но не. От време на време по някой такъв беше пращан в затвора, а после пускан, за да продължи да се занимава с гадостите си. А те сякаш се гордееха с всичко това и кощунствено приравняваха страданията си с мъките, изтърпени от нашия Бог. А някои дори, както чувах, в своята самонадеяност се обявявали за самия Бог, обикаляли из околността, тресящи глави, и се престрували, че изцеряват болни. В онези дни светът беше пълен с такива побъркани. Хвърлянето в тъмница не е начин да се усмирят подобни хора, половинчатите мерки само подхранват гордостта им. Или махате с ръка на такива, или ги бесите, това е моето мнение. А още по-добре — пращате ги всичките в Америка, пък нека измрат от глад там.

Така или иначе, няколко дни по-късно минавах покрай замъка и внезапно се разнесе силен тропот от тичащи крака. Явно мировият съдия по изключение бе решил да се задейства. Навред се мяркаха сектанти: скачаха от прозорците, бягаха във всички посоки подобно на мравки от разрушен мравуняк. Впрочем, не ги слушайте, като твърдят, че само си седят тихо и пеят псалми, когато дойдат да ги арестуват. Плашат се не по-малко от всички останали хора.

Стоях и наблюдавах развеселен този лов, когато за огромно свое изумление зърнах как от прозореца на къщата на Тидмарш изскочи приятелят ми Томас и се шмугна в уличката.

Без бавене, както би постъпил всеки истински приятел, се втурнах след него. От всички глупци, помислих си, той трябваше да е най-глупавият. Да постави под заплаха бъдещето си, отстъпвайки пред нелепото си благочестие именно когато му беше нужно да съблюдава пълна и безрезервна привързаност към господстващата църква!

Тъй като не се отличаваше с умение да бяга, догоних го без големи усилия. Той едва не рухна в несвяст, когато го хванах за рамото, за да го спра.

— Какви ги вършиш, за Бога?

— Джак? — промълви той с огромно облекчение. — Слава Богу, а пък аз те помислих за някого от стражите.

— Като нищо и това можеше да се случи! Побърка ли се?

— Не, аз…

Но опитът му да обясни щуротиите си бе прекъснат от появата на двама души от градската стража. Стърчахме там зашеметени, а и беше късно да бягаме.

— Мълчи, облегни се на рамото ми и другото остави на мен — прошепнах, докато те се приближаваха. — Добър ви вечер, господа — провикнах се със завален говор, сякаш бях по-пиян, отколкото в действителност.

— Какво правите тук вие двамата?

— Ами — измънках, — нима пак не сварихме да се приберем преди затварянето на портите?

— Студенти значи? Бъдете добри да кажете от кой колеж. — Той изгледа с присвити очи Томас, който много неубедително се преструваше на пиян. Да бе се напил поне веднъж в живота си, можеше да го изиграе по-сполучливо. — Къде бяхте през последните два часа?

— С мен в кръчмата — отговорих.

— Не ви вярвам!

— Как смееш да се съмняваш в думата ми? — възмутих се. — Къде според теб сме могли да бъдем?

— На противозаконното сборище.

— Шегуваш се — изсмях се с голяма достоверност при това нелепо предположение. — Да не ти заприличах на светец? Може и да сме пияни, но за радост не от Божието слово.

— Говоря за него. — И той посочи пребледнелия Томас.

— Той ли? — викнах. — Нищо подобно! Да, днес той позна екстаз, но съвсем не божествен. Впрочем, уверен съм, че дамата би гарантирала за неговото усърдие. Нека не ви заблуждава смиреният му вид.

При тези ми думи Томас почервеня и за щастие това бе изтълкувано като смущение.

— А пък аз играх на карти и много ми вървя.

— О, нима?

— Да, и съм в прекрасно настроение. Бих искал да споделя късмета си с целия свят. Ето, вземете един шилинг от мен и пийте за мое здраве.

Единият от войниците взе монетата, погледна я и алчността взе връх над чувството му за дълг.

— А ако гоните квакерите — продължих весело, щом монетата се озова в джоба му, — видях двама много уплашени да тичат нататък само преди три минути.

Мъжът ме погледна и се ухили с беззъбата си уста.

— Благодаря, господине. Но портите са вече затворени. И ако още сте тук, като се върна…

— Няма страшно. А сега хуквайте, догонете ги.

Те се завтекоха накъдето им посочих, а аз изпуснах дълбока въздишка на облекчение. После се обърнах към Томас, който сега пък бе позеленял.

— Дължиш ми шилинг — заявих му. — Хайде да се махаме оттук.

Поехме в мълчание към Новия колеж. Исках да поговоря с него, но при мен това беше невъзможно — делях стаята с наставника си, а той вероятно си беше легнал. А виж, Томас, като старши член на богат колеж, можеше свободно да влиза и излиза, без да се съобразява със забраните, които превръщаха моя живот в ад. Вярно, стаята му бе тясна и неуютна, но не му се налагаше да я дели със свои студенти — великолепно нововъведение, предизвикало много коментари.

— Приятелю, ти напълно си се смахнал — заговорих ядосано, щом затворихме вратата зад нас. — Къде ти беше умът? Щом трябва, удовлетворявай религиозните си щения насаме. Да ги излагаш на показ и да се поставяш в опасност да попаднеш в затвора, когато се надяваш да получиш платен пост и да се ожениш, е чиста лудост.

— Аз не…

— Ама не, разбира се. Ти просто си се озовал сред квакерите, без да ги знаеш какви са, а изскочи през прозореца и хукна просто за да се раздвижиш.

— Не — отвърна той. — Бях там по свой избор с основателна причина.

— Няма причина, която да е достатъчно основателна!

— Отидох да поговоря с един човек. Да покажа, че може да ми се вярва.

— Защо?

— Защото все пак може и да не получа поста.

— Няма и да го получиш с такова поведение.

— Изслушай ме — изрече той умоляващо. — Гроув се опитва да се домогне до него и вече има подкрепата на няколко души от факултета, на които разчитах. А сега убеждава и ректора.

— Какво би могъл да му каже?

— Ами много просто: че той е стар и ерген, докато аз, естествено, ще се оженя и ще имам деца. В сравнение с мен неговите потребности ще са малки и една трета от годишния си доход ще дава на колежа.

— А има ли такова право?

— Има право да върши каквото пожелае, парите ще са негови. Разчита, че е по-добре да разполага с две трети от осемдесет лири годишно, отколкото с нищо. А Удуърд много се грижи за доходите на колежа.

— Не може ли и ти да предложиш същото?

— Не мога, разбира се — разгорещено отвърна той. — Искам да се оженя. А баща й ще даде съгласие само ако получавам пълната сума. Ти как би постъпил на негово място, ако дойда и ти кажа, че ще дарявам една трета?

— Ами намери си друга жена — посъветвах го.

— Джак, тя ми харесва. Много добра партия ще е, ако получа поста.

— Разбирам затрудненията ти. Но не виждам защо заради тях трябва да скачаш от прозорци.

— Гроув не е подходящ за енорийски свещеник. Ще хвърли сянка върху Църквата, ще окаля доброто й име. Отдавна съм наясно, но докато не се беше прицелил към поста, не ме засягаше.

— И все пак не разбирам.

— Той блудства, уверен съм в това. За срам на църквата и колежа се отдава на плътски удоволствия с прислужницата си. Това е позор! И ако лицемерието му бъде изобличено, колежът би изложил на риск репутацията си, давайки му поста. Исках да узная истината.

— На квакерско събрание? — попитах отново, невярващ на ушите си.

Историята започваше да изглежда все по-зле.

— Тази прислужница понякога посещава сбирките им и казват, че се ползвала с уважение сред тях по непонятни за мен причини — обясни той. — Казах си, че ако се появя там, ще ми се довери.

Боя се, че тук избухнах в смях.

— Ах, Томас, мили ми приятелю! Само на теб може да хрумне да съблазниш момиче, паднал на колене за молитви.

Той стана аленочервен.

— Нищо такова не ми е идвало на ум дори.

— То се знае, че не. И кое всъщност е това същество?

— Казва се Блънди. Сара Блънди.

— Познавам я — казах. — Мислех я за свястно момиче.

— Това само доказва колко си ненаблюдателен. Баща й е бил застрелян като размирник, майка й е вещица, а самата тя е израснала в някаква дяволска общност и от десетгодишна се е отдавала на всеки, който я е пожелавал. Чувал съм какво вършат тези хора. Настръхвам само при мисълта да говоря с нея.

— Сигурно като пееш псалми и се молиш за избавление от изкушението, ще спечелиш благоразположението й — посочих. — Но ти сигурен ли си в това? Срещал съм се с това момиче и майка й. За дъщеря на вещица е много красива, а за дяволска блудница се изразява извънредно учтиво.

— Не, знам, че не греша.

— Говори ли вече с нея?

— Нямах такава възможност. Тези техни сборища са много странни. Всички седяхме в кръг, а онази Блънди беше в средата му.

— И?

— И нищо. Очевидно всички я чакаха да каже нещо, а тя просто седеше там. Това продължи около час. После чухме викове отвън и всички се разбягахме уплашени.

— Така. Дори заключението ти да е вярно, надали ще я заставиш да си признае — заключих. — Явно онова, което върши, не я притеснява, а без съмнение са й нужни пари. Защо й е да рискува положението си, та да ти направи услуга?

— Вярвам, че тя тайно го презира. Мислех да й обещая, че за нея няма да има никакви лоши последици, и тя ще разбере, че дългът я зове да го изобличи.

— Според мен няколко монети ще са много по-убедителен довод. Томас, но ти напълно сигурен ли си, че тук няма грешка? Доктор Гроув беше мой частен учител, ако не си забравил, и за всичките четири години не забелязах у него никаква похотливост.

Не се съмнявам, че Томас беше твърдо убеден в безкористността на своите действия. Той искрено желаеше енориашите на Истън Парва да получат най-добрия свещеник и не се съмняваше, че тъкмо той е нужният избраник. Естествено, искаше да получи поста с неговото добро заплащане, а и съпруга със също тъй добрата й зестра, но всичко това само с цел по-добре да служи на паството си. Ръководеше го благочестие, не алчност. Ето защо нещата завършиха така зле. Обикновеният егоизъм причинява по-малко вреди от отчаяната добродетел.

Колкото до мен, доброволно си признавам, че в постъпките си бях ръководен от себичност. Нужен ми бе източник на пари, а за това бе необходимо Томас да разполага с някакви суми. Освен това той беше моят единствен приятел и се чувствах в дълг пред него. Колкото заради себе си, толкова и заради него реших, че му е нужна помощ, каквато можех да му окажа само аз.

— Слушай, приятелю, върни се към занятията си и остави тези кроежи, никак не те бива за такива неща. Аз ще се разбера с тази Блънди и съвсем скоро ще ми пропее като канарче.

— И как ще го постигнеш?

— Няма да ти кажа. Но ако се молиш за опрощение на греховете ми, през следващата седмица се налага да удвоиш усърдието си.

Както винаги той се смути от лекото ми богохулство, на което и разчитах. Лесно беше да го зашеметиш по този начин. Разсмях се весело, пожелах му спокоен сън и се върнах в колежа си, като благополучно се прехвърлих през стената и тихичко се промъкнах в стаята при хъркащия наставник.

Седма глава

По настояване на Томас отидох да се видя с Джон Уолис, математик и Божи служител. Тогава знаех малко за тази видна личност — само че не го обичат особено, но си го обяснявах с факта, че Кромуел го бе натрапил на Оксфорд. Неприязънта към него се дължеше и на това, че в общата чистка от пуритани след завръщането на краля Уолис не само бе запазил мястото си, но и бе получил знаци за официално благоволение. Мнозина от жертвалите се за краля, които не се радваха на подобни облаги, изпитваха горчиво негодувание срещу него.

Твърде самонадеяно го посетих у дома му — като богат човек, разполагаше с апартамент в колежа, къща на улица Мъртън, а както разбрах, и още една в Лондон. Прислужникът му реши, че съм студент, дошъл за наставления, така че без противене отиде да доложи за мен.

Уолис ме прие веднага и подобна любезност остави у мен силно впечатление; в миналото далеч по-скромни университетски светила ме принуждаваха без всякаква основателна причина да чакам с часове. Така че влязох при него окрилен от надежда.

Вероятно днес всеки си има своя представа за облика на тези хора. Свещенослужителят е с румено лице заради чревоугодничеството си; природоизпитателят философ е разсеян, небрежно облечен, със закопчани накриво копчета и килната на една страна перука. Ако такива хора действително съществуват, то преподобният доктор Джон Уолис не принадлежеше към тях: убеден съм, че през целия си живот не беше допуснал небрежност и нищо не беше забравял. Може да се каже, че беше най-студеният и всяващ страх човек, когото съм срещал. Когато влязох, не помръдна, само ме гледаше и с едва забележимо кимване ми посочи стол. Сега, като размишлявам за това, ми идва на ум, че в безмълвната застиналост има нещо много красноречиво. Търлоу например също стоеше в едно и също положение, но контрастът не можеше да е по-голям. Може да изглежда странно тъкмо аз да го кажа, но в статичността на Търлоу имаше някакво смирение. А Уолис бе замръзнал като змия, втренчена в жертвата си.

— Е, господине — заговори с леден глас след известно време. Забелязах, че леко просъсква, което усилваше приликата му със змия. — Все пак вие сте поискали да ме видите, а не обратното.

— Дойдох да ви помоля за услуга по личен въпрос.

— Надявам се, не търсите наставления?

— О, не, за бога.

— Не споменавайте напразно Божието име в мое присъствие.

— Моля да ме извините, господине. Само че ми е трудно да започна. Казаха ми, че вие можете да ми помогнете.

— Кой ви го каза?

— Господин Кен, магистър в университета и…

— Господин Кен ми е известен — каза Уолис. — Свещеникът дисидент, нали така?

— Той полага всички усилия да се подчинява на установения канон.

— Желая му успех. Навярно разбира, че в наши дни не можем да допускаме и най-малките отклонения.

— Да, господине — потвърдих, като обърнах внимание на това „ние“.

Съвсем до неотдавна самият Уолис беше свещеник дисидент и при все това се бе устроил чудесно.

Уолис все така запазваше хладната си неподвижност и по никакъв начин не ми помагаше.

— Баща ми беше Джеймс Престкот.

— Чувал съм за него.

— В такъв случай ви е известно, че бе обвинен в страшни престъпления, които знам, че не е извършил. Убеден съм, че е бил организиран заговор за оклеветяването му от Джон Търлоу с цел да бъде скрит истинският предател, и възнамерявам да го докажа.

Отново Уолис не показа нито одобрение, нито осъждане. Не, гледаше ме с немигащи очи, докато не ме обзе парещ срам заради моята глупост и не започнах да се потя и заеквам от смущение.

— По какъв начин се надявате да го докажете? — попита той след продължително мълчание.

— Все някой трябва да знае истината — казах. — И се надявах, тъй като сте били свързан с господин Търлоу…

Тук Уолис вдигна длан.

— Достатъчно, господине. Имате превратна представа за моята важност. Разчитах тайнопис за Републиката, когато нямах друг изход и бях уверен, че на естествената ми преданост към Негово величество няма да падне никаква сянка.

— Естествено — измънках, почти с възхищение от непринудеността, с която тънките му устни изрекоха тази нагла лъжа. — Значи съм получил неверни сведения и не можете да ми помогнете?

— Не съм казал това — отвърна той. — Знам малко, но ако пожелая, възможно е да науча и повече. Какви документи на баща ви от онова време сте запазили?

— Никакви — отговорих. — Мисля, че и майка ми няма такива. А защо са ви нужни?

— Няма ли кутия с книжа? Книги? Писма? Длъжни сте да установите къде се е намирал във всеки даден момент. Ако например се твърди, че е бил в Лондон и се е видял с Търлоу, а вие успеете да докажете, че е бил на съвсем друго място, ще осъществите голям напредък. Не сте ли помисляли за това?

Наведох глава като провинил се ученик и си признах, че не ми е хрумвало. Уолис продължи да ме разпитва, като ми задаваше нелепи въпроси за някакви книжа, вече не ги помня дори. Аз бях избрал пътя на пряката конфронтация, не ровене из писма и документи. Помислих си, че дарбите на господин Уд все пак може да се окажат полезни.

Доктор Уолис кимна удовлетворено.

— Пишете на близките си и узнайте с какво разполагат. Донесете всичко на мен и ще се заема с него. Тогава може би ще съумея да свържа нови за мен факти с онова, което вече ми е известно.

— Много любезно от ваша страна.

Той поклати глава.

— Нищо подобно. Ако има предател в кралския двор, трябва да се знае за това. Но бъдете уверен, господин Престкот, че няма да ви помагам без доказателство за правотата ви.

* * *

Вече бе настъпила зимата; времето ме притискаше, задачата пред мен не ми даваше мира, мисълта за баща ми ме тласкаше към действие. И започнах да подготвям пътуванията си, които продължиха непрестанно през следващите няколко месеца, докато всичко не се разреши. Странствах през една от най-студените зими, които помня, а после и с настъпването на пролетта, движен от чувството си за дълг и стремеж към истината. Пътувах сам, единствено с плаща на гърба си и малък вързоп с вещи, и повечето пеша, като крачех по широки и тесни пътища и заобикалях огромните локви, които ги осейваха по това време на годината. Нощувах където намерех — в градове и села или под дървета и край живи плетове, когато не се отваряше друга възможност. През цялото време бях обзет от голяма тревога и страх, до самия край често се усъмнявах в успеха, опасявах се, че няма да мога да надделея над многото си врагове. И все пак си спомням с умиление този период, макар причината вероятно да е само розовото сияние, с което напредналата възраст винаги озарява спомените за младостта.

Ала преди да тръгна на път, трябваше да спазя обещанието си да помогна на Томас. Да се срещна със Сара Блънди уж случайно беше лесно, трудното беше да я въвлека в разговор. Тя излизаше от дома си в шест сутринта и отиваше на улица „Мъртън“ в дома на семейство Уд. Там прислужваше всеки ден без понеделник, който бе отделен за доктор Гроув. Работеше до седем вечерта. Всяка неделя имаше по четири свободни часа и по един почивен ден през шест седмици. В сряда отиваше да пазарува за семейството от Глостър Грийн, празен терен в покрайнините на града, където на фермерите бе разрешено да продават произведеното от тях. Купуваше всичко нужно и (тъй като госпожа Уд се славеше със скъперничеството си) мъкнеше всичко сама, защото не й даваха пари за носач.

Реших, че тъкмо от такъв случай трябва да се възползвам. Следвах я отдалеч до пазара, изчаках, докато направи покупките си, а после се погрижих да попадна пред нея, когато тя се връщаше с две препълнени тежки кошници.

— Госпожица Блънди, ако не се лъжа — казах с радостно изражение. — Сигурно не ме помните. Имах щастието да се съветвам с майка ви преди няколко месеца.

Тя отметна косата от лицето си, изгледа ме въпросително, после бавно кимна.

— Да — отговори. — Дано не сте съжалили за изгубените пари.

— Ни най-малко, благодаря. Много ми помогна. Боя се, че не се държах подобаващо. В онези минути бях много разстроен и това вероятно се е отразило на обноските ми.

— Така е — отсече тя. — Отрази се.

— Позволете да се реванширам. Нека ви нося кошниците, твърде тежки са за вас.

Тя не възрази дори само от приличие и веднага ми ги подаде.

— Много любезно от ваша страна — каза с видимо облекчение. — Никак не обичам този ден от седмицата. Стига да не ви отклонявам.

— Не, по път ми е.

— Как така знаете къде отиваме?

— Няма значение — побързах да замажа грешката си. — Без друго нямам какво да правя и на драго сърце бих отнесъл товара ви чак до върха на Хедингтън Хил просто заради удоволствието от компанията ви.

Тя отметна глава назад и се разсмя.

— Ясно е, че наистина нямате какво да правите. За щастие няма да злоупотребя чак толкова с добрината ви, отивам до улица „Мъртън“.

Кошниците се оказаха страшно тежки и почти се ядосах на момичето, задето ми връчи и двете с такава готовност. Едната щеше да ми е предостатъчна. Нещо по-лошо, наблюдаваше ме с прикрита насмешка как се боря с тях, докато тя ги бе носила с лекота.

— Добре ли се отнасят с вас там? — попитах задъхан, а тя вървеше до мен с лека и уверена крачка.

— Госпожа Уд е добра господарка — отговори. — Нямам от какво да се оплача. Защо? Да не се каните да ми предложите работа?

— Не, прислужница не ми е по джоба.

— Вие сте студент, нали?

Кимнах. Предвид плаща ми, който плющеше под силния вятър, заплашващ да отнесе униформената ми шапка в канавката, догадката й не блестеше с проницателност.

— Към духовен сан ли се стремите?

— Не, опазил ме Бог — засмях се.

— Нима не одобрявате Църквата? Или разговарям с таен католик?

При тези думи пламнах от гняв, но навреме си припомних, че не съм посветил сутринта на развлечения.

— Нищо подобно — отсякох. — То се знае, грешник съм, но не чак такъв. Отчуждението ми има съвсем друга причина. Но с никакви действия не съм съгрешил.

— Поздравявам ви.

Въздъхнах тежко.

— А аз не се поздравявам. Има група богобоязливи хора, с които бих искал да общувам, но те не биха и помислили да ме допуснат. И не ги виня.

— А кои са те?

— По-добре да не ги назовавам.

— Рискувайте поне да ми кажете защо няма да сте добре дошли там.

— Такъв като мен? — възкликнах. — Кой би приел човек, затънал във всевъзможни безобразия? Искрено се разкайвам за тях, но не мога да залича онова, което е било.

— А според мен много от тях приемат сред себе си грешници. Какъв смисъл да се приемат само чистите духом? Та те вече са спасени.

— Да, уж такава е идеята — промърморих, като разиграх огорчение. — В действителност се отвръщат от хората, които се нуждаят от тях.

— Те ли ви го казаха?

— Не беше нужно. Аз самият не бих приел такъв като себе си. А и да ме допуснат, постоянно ще се боят, че ще внеса раздор в отношенията им.

— Нима сте водили тъй порочен живот? Трудно ми е да си го представя, надали сте по-възрастен от мен.

— Вие, без съмнение, сте отгледана в почтено и набожно семейство — изтъкнах. — На мен, уви, съдбата не ми се усмихна.

— Вярно е, че бях благословена с родителите си. Но трябва да сте сигурен, че всяко общество, което би ви отхвърлило, не си струва да принадлежите към него. Хайде, господине, кажете ми кои имате предвид. Може да успея да ви помогна. Ще разпитам дали биха ви приели, ако от свенливост не смеете да проверите сам.

Погледнах я с благодарност и възторг.

— Наистина ли бихте го сторили? Не смея да ви помоля. Става дума за мъж на име Тидмарш. Чувал съм, че е свят човек и проповедник, събрал около себе си малкото останали непокварени хора в Оксфорд.

Тя спря и се втренчи в мен.

— Но той е квакер — промълви. — Съзнавате ли какво правите?

— Не ви разбирам…

— Те може и да са Божи люде, но той ги подлага на тежки изпитания. Ако се присъедините към тях, ще се лишите от защитата, които ви дава правото ви по рождение. Ще ви хвърлят в затвора, ще станете жертва на побои, заплюван на улицата. Може да се наложи и да се простите с живота си. Дори да бъдете пощаден, вашите приятели и близки ще ви низвергнат и светът ще ви презре.

— Вие не искате да ми помогнете.

— Трябва да сте наясно срещу какво се изправяте.

— Вие една от тях ли сте?

В очите й се мярна подозрение, но тя поклати глава.

— Не — отвърна. — Учили са ме да не си навличам беди. Намирам го за също такава проява на горделивост, като да носиш натруфена рокля.

— Дори няма да се престоря, че ви разбирам. Ала отчаяно се нуждая от помощ.

— Тогава я потърсете другаде — каза тя. — Длъжен сте да се подчините на Божията воля. Но първо трябва да проумеете какво действително иска Той. Вие сте млад човек от благородно потекло с всички преимущества, произтичащи от това. Не се отказвайте от тях заради прищявка. Най-напред добре го обмислете и се молете. Техният път не е единственият към спасението.

Бяхме минали по „Сейнт Алдейтс“ и после завихме по „Мъртън“. Докато изричаше последния си съвет, вече стояхме пред дома на господарката й. Допускам, че тя просто искаше да предпази себе си, и при все това останах впечатлен от мъдростта в думите й. Ако наистина бях някакъв екзалтиран младеж, напът да извърши сериозна грешка, тя би ми дала храна за размисъл.

Тръгнах си, обзет от душевен смут, който в ретроспекция мога да разбера. Аз я лъжех, а тя ми отвърна с цялата си доброта. Това дълго ме измъчваше, докато не научих впоследствие колко по-сериозна е била нейната измама от моята.

Осма глава

През следващата седмица лесно нагласих още няколко случайни срещи с нея и бавно започнах да печеля приятелството й. Казах й, че съм решил да последвам съвета й, но душата ми все така се терзае. Никакви проповеди на света не можеха да ме примирят с господстващата Църква. Вече знаех, че баща й е бил от най-злокачествените размирници, дотолкова увлечен да призовава към убийство на притежаващите собственост и към създаване на република, че не му бе оставало време за Христос. По тази причина се наложи да приспособя тактиката си.

— Когато се замисля за разцъфналите само преди няколко години надежди — подхванах, — просто ми се свива сърцето. Всеобщите упования бяха отхвърлени и презрени и светът отново се предаде на алчност и себелюбие.

Тя ме изгледа сериозно, сякаш бях произнесъл неопровержима истина, и кимна. Вървяхме по „Сейнт Джайлс“, след като я бях пресрещнал на излизане от гостилница, където бе купила вечеря за семейство Уд. Прекрасният аромат на гореща и апетитна храна накара стомаха ми да закъркори. Виждах, че тя също е гладна.

— Какво ще правите, след като им отнесете това?

— Ще съм приключила за днес — отвърна тя.

Вече се бе стъмнило и застудяло.

— Елате да хапнем заедно. Виждам, че сте не по-малко гладна от мен, и ще съм ви благодарен за компанията.

Тя поклати глава.

— Много мило, Джак. Но по-добре да не ви виждат с мен. Репутацията и на двама ни ще пострада.

— Нямам представа с какво име се ползвате вие. Виждам насреща си хубава млада жена с празен стомах. Но ако това ви тревожи, ще ви заведа на място, където и двамата ще изглеждаме като същински светци.

— А откъде са ви познати такива места?

— Казах ви, че съм грешник.

Тя се усмихна.

— Не мога да си го позволя.

Махнах с ръка.

— Ще го обсъдим по-късно, като се заситите.

Тя се колебаеше. Наведох се към съда с храна в ръцете й и взех да го душа.

— Ах, как ухае този сос с вкусни парчета месо в него — изрекох с копнеж. — Представяте ли си чиния с такава гозба пред себе си, с прясно изпечен хляб с хрупкава коричка и чаша ейл? Чинията е препълнена, изпуска пара…

— Замълчете! — разсмя се тя. — Е, добре, ще дойда, само спрете да говорите за ядене.

— Чудесно! — зарадвах се. — Отнесете вечерята на господарите си и да вървим.

Отидохме в малка таверна чак на края на града зад реката и колежа „Магдалин“. Никой от университета — дори студентите — не стъпваше там, защото бе отдалечена и с лоша слава. Храната също не струваше; Мама Робъртс бе отблъскваща личност и също тъй лоша готвачка — ястията й тънеха в мазнина и воняха. Сара изглеждаше притеснена в малкото салонче, където тя сервираше буламачите си, но се нахрани с апетита на човек, който никога не си дояжда. Единственото достойнство на кръчмата на Мама Робъртс беше ейлът, който сама си вареше — силен и евтин. Съжалявам за онова време; сега, след като деловите мъже продават бирата и забраниха на жените да изкарват своя продукция, според мен славните дни на тази страна са отминали.

А най-доброто на ейла беше, че след като изпи една кварта от него, Сара стана по-разговорлива и отзивчива към въпросите ми. Тук съм записал разговора, доколкото си го спомням. Като я побутнах в нужната посока, тя ми разправи как работи не само у семейство Уд, но и при доктор Гроув. Не вършела кой знае какво за него: разтребвала му стаята, зареждала му огнището с дърва и му приготвяла ваната веднъж на три месеца — славел се като голям чистник, — за което той й плащал щедро. Само дето си бил наумил да я привлече към лоното на господстващата църква.

Подхвърлих, че според мен подобно поведение е лицемерно от страна на Гроув, тъй като се говори, че той е таен папист. Вярвах, че така ще я предизвикам към откровеност, но сбърках: тя се намръщи и поклати глава. Ако било истина, то тя поне не била забелязвала никакви доказателства за това нито в стаята му, нито у самия него.

— И ви принуждава да работите до изнемога?

Тя възрази решително. Напротив, към нея винаги бил добър, макар да забелязвала, че с останалите често е груб. Беше силно загрижена, че скоро щял да получи свещенически пост в провинцията. Неотдавна споделил с нея, че било почти сигурно вече.

Тази новина силно ме огорчи; вече знаех, че Гроув е безупречен последовател на Църквата и вероятно в по-голямо съгласие с каноните й от самия Томас. Изглеждаше, че приятелят ми неоснователно го упреква в плътски грехове. Нито пък момичето би могло да бъде убедено да го обвини срещу пари. Създаваше впечатление, че държи на честта.

— Но той надали е подходящ за енорийски свещеник — казах. — Твърде дълго е бил в университета. Иначе би бил предпазлив да не наема за прислужница красиво момиче. Няма как да не тръгнат приказки.

— Ако няма повод за приказки, кой би си направил труда?

— Не знам. Според моя опит такава подробност не спира клюкарите. Но кажете, каква е тази ваша репутация, че трябва да ви избягвам? — попитах, като си помислих, че ако тръгне слух как Гроув е взел под крилото си сектантка, и това би могло да свърши работа.

И тя ми разправи нещичко за баща си, за това какво е вършил по време на войната, като обрисува по мое мнение портрет на злодей, какъвто светът не е виждал: бунтовник, атеист, подстрекател. Дори и от нейния разказ прозрях как единственото в негова полза бе очевидната му храброст. Тя дори не знаела къде е заровен — заради отвратителните му деяния не бил удостоен дори с гроб в осветена земя. В това отношение поне имахме нещо общо с нея.

Струва ми се, тя вече ме бе превзела с очарованието си, тъй като изпитвах странно влечение към нея въпреки волността на думите й, която би трябвало да ме постави нащрек. В съдбите ни имаше сходство. Тя работеше при Гроув. Аз бях расъл като негов ученик. Бащите и на двамата ни се бяха ползвали с лошо име и въпреки че при моя това бе незаслужено, разбирах какво е да носиш подобно проклятие на плещите си. За разлика от много сектанти, в очите й не светеше фанатичен огън, нито в изражението и поведението й се долавяше мрачност. Не беше и грозна, каквито бяха повечето от тях, обърнали души към Исус, защото никой смъртен не бе пожелал телата им. Хранеше се с учудваща вродена изисканост и носеше добре изпития алкохол. Рядко бях имал случай да разговарям с жени: или се намираха под строг надзор, или бяха с твърде ниско положение, та да ги заприказвам, а познанството ми с блудницата по пътя към Тънбридж Уелс ме бе оставило уязвен заради насмешката й към мен.

Когато станахме от масата, вече бях започнал да я желая и естествено приех, че готовността й да вечеря с мен, при това на такова непристойно място, както и свободният й маниер на разговор означават взаимност от нейна страна. Бях чувал за такива като нея и за леките им нрави. Намеренията ми се подсилваха и от факта, че щеше да ми е безполезна; нямаше истина в подозренията на Томас спрямо Гроув, а тя не би тръгнала да разправя измислици. Какъв глупак съм бил да разсъждавам така, след като капанът, заложен от нея, вече е бил готов да щракне, както несъмнено се е случвало много пъти преди. Въобразявах си, че я пленявам и прелъстявам, като я обсипвам със своето снизхождение; вместо това тя се бе възползвала от младостта и доверчивата ми природа да ме въвлече в грях, който после да използва за дяволските си цели.

Когато излязохме от таверната, наближаваше девет вечерта, беше се стъмнило и аз предложих да се върнем през поляната Крайст Чърч, за да избегнем стражите.

— Съвсем неотдавна ме спипаха, когато портите бяха затворени — обясних, — и никак не ми се ще да изживявам същото. Вървете с мен, по-безопасно ще е за вас.

Тя веднага се съгласи, поехме покрай ботаническата градина и навлязохме в ливадата, в който момент аз обгърнах с ръка кръста й. Тя се напрегна леко, но не се възпротиви. По средата на поляната, след като се бях убедил, че в близост няма никого, се спрях, прегърнах я и се опитах да я целуна. Тя тутакси започна да се съпротивлява, така че я стиснах по-силно, за да покажа, че макар да очаквам известно противопоставяне, не е нужно да преиграва в ролята си. Но тя продължаваше да се бори и да извръща лице, след което започна да ме удря с длани и да скубе косата ми. Изгубих търпение, спънах я и я повалих на земята. Тя взе да се отбранява още по-ожесточено и накрая ме принуди да я зашлевя.

— Как смееш? — викнах, когато остана неподвижна за миг. — Нима една вечеря не е достатъчно висока цена за теб? Очакваш нещо срещу нищо ли? За коя се мислиш? Или възнамеряваш да ми се отплатиш по друг начин?

Тя отново започна да се извива в опит да се освободи, затова я притиснах към студената влажна земя, запретнах тънката й пола и се подготвих. Кръвта ми вече бе пламнала и съпротивата й едновременно ме разгневяваше и възбуждаше. Може и да я бях наранил, не знам, но ако е така, беше станало по нейна вина. Когато приключих, бях удовлетворен, а тя се укроти. Изтъркаля се встрани от мен и без да казва нищо, остана да лежи на мократа трева.

— Това беше — казах. — За какво беше нужна цялата врява? Надали е дошло като изненада за такава като теб. Или си въобразяваше, че те храня, та да се наслаждавам на разговор? Ако ми се е приказвало с някого, можех да се видя с приятелите си, не със слугиня, с която не бива да се показвам пред хора.

Разтърсих я шеговито, отново върнал доброто си настроение.

— Излишно правиш фасони. Ето ти още два пенса. Какво толкова е станало? Не е като да си девственица, изгубила най-голямата си ценност.

И тогава онази ми ти харпия се обърна, удари ме с всичка сила по лицето, издра ме с нокти и ме заскуба така, че за малко не ми смъкна скалпа. Никога в живота ми не се бяха отнасяли така с мен и чак дъхът ми секна от смайване. То се знае, наложи се да й дам урок и го сторих, макар и без всякакво удоволствие. Никога не съм обичал да бия хора, нито дори слуги, та дори да са си го просили. Това е една от най-големите ми слабости и се боя, че поради тази причина не се отнасят към мен с нужното уважение.

— И другия път без такива глупости — казах й, докато седеше на тревата, скрила лице в шепи. Наложи се да се наведа към нея и да й го кажа в ухото, та да съм сигурен, че ме е чула. Забелязах, че не плаче. — В бъдеще ще ми оказваш нужната почит. А сега като гаранция, че няма лоши чувства между нас, вземи парите и да забравим станалото.

Тя не пожела да се изправи и аз си тръгнах, за да покажа, че такова поведение не ме трогва. Вечерта не се оказа тъй полезна, както се надявах, защото затрудненията с доктор Гроув не бяха преодолени, затова пък завърши приятно. Когато се обърнах да си вървя, забелязах с крайчеца на окото си странно изражение, почти усмивка на лицето й. И тази усмивка задълго се запечата в паметта ми.

Девета глава

Бих оставил нещата дотам, ако не беше сънят от същата нощ, който ме хвърли в силна тревога. Изкачвах се по стълби и в края им имаше голяма дъбова врата, плътно затворена. Уплаших се, но събрах всички сили и я отворих. Би трябвало да е спалнята, а се оказа мрачна и влажна изба.

Гледката вътре беше страховита; баща ми лежеше на легло, гол като Ной и цял окървавен. Сара Блънди, облечена изцяло в бяло и със същата онази усмивка на лицето, се бе надвесила над него с нож в ръка. Когато влязох, обърна се преспокойно към мен.

— Ето как умира човек на честта — прошепна ми.

— Ти си го убила — поклатих глава и насочих обвинително пръст насреща й.

— О, не — рече тя и кимна към мен.

Погледнах надолу и видях в собствената си ръка кървавия кинжал, който тя държеше само преди миг. Опитах се да го пусна, но той не се отделяше от ръката ми.

— Виждаш ли? — рече тя. — Вече завинаги си опетнен.

Това беше краят на съня или ако е имало още, не си го спомнях. Събудих се ужасѐн и с голямо усилие пропъдих от душата си вледеняващия ужас, което бе странно, защото никога преди не бях придавал значение на сънища и дори се надсмивах над онези, които им вярват.

Когато се срещнах с Томас и влязохме да пийнем в таверна, попитах го какво мисли по този въпрос. Той, разбира се, се отнесе към темата с обичайната си сериозност. Значението на съня зависело от физическото ми и душевно състояние. Та какъв точно бил сънят?

Естествено, пропуснах предисторията; той строго заклеймяваше блудството и не желаех да се разправям с него за глупости.

— Кажи, усетил ли си предразположение към холерична настройка? — попита ме, след като му разказах съня.

— Не — отвърнах, — повече ми е присъща меланхолията.

— Доколкото разбирам, не знаеш много за сънищата.

Признах, че е така.

— Би трябвало да се заемеш с изучаването им — каза. — Лично аз го смятам за суеверни безсмислици, но необразованите хора вярват, че могат да предсказват разни неща. Един ден подобна глупост би трябвало да бъде заклеймена; то се знае, никой уважаващ се свещеник не би обърнал внимание на тези щуротии. Но това време още не е дошло и трябва да бъдем нащрек. Виж сега — рече, увлякъл се от темата, и намести кльощавия си задник на стола, какъвто му бе навикът, щом се готвеше за дълъг разговор. — Сънищата имат различни източници и всички те действат в съвкупност. Обикновено един източник е доминиращ и тъкмо него трябва да изолираме, за да определим истинската природа на съновидението. Един от източниците са изпаренията, вдигащи се от стомаха към мозъка и предизвикващи прегряването му; така става, когато ядеш и пиеш неумерено. Да не би преди този твой сън да си се отдал на чревоугодничество?

— Тъкмо обратното — отвърнах, припомнил си вечерята в таверната на Мама Робъртс.

— По-нататък следва нарушение на равновесието в жизнените ти сокове, но ти казваш, че при теб преобладава меланхолията, затова изключваме и това. В твоя сън безспорно господства холерично влияние, тъй като холерата, или черната жлъчка, подтиква към черни сънища заради своя цвят. Остава влиянието на духовете — с други думи, видение — или пратено от ангели като предупреждение, или от дявола за мъчение или съблазън. Така или иначе, твоят сън не предвещава нищо добро; това момиче е тясно свързано със смъртта на мъж, нечий баща. Сън за убийство е най-страшното предзнаменование; предсказва несгоди и попадане в затвор. Я пак ми кажи какво се съдържаше в него?

— Ножът, момичето, леглото, баща ми.

— Ножът също е лоша поличба. Беше ли блестящ и остър?

— Навярно да.

— Ножът показва, че срещу теб са се сплотили злонамерени хора.

— Това си го знам и без друго.

— И още означава, че ще изгубиш съдебно дело, ако водиш такова.

— А леглото? — попитах, като все повече падах духом при думите на приятеля си.

— Леглото, то се знае, е свързано с твоята женитба. А това, че е заето от трупа на баща ти, отново не вещае нищо добро. Докато той лежи там, ти няма да се ожениш. Тялото му е препятствие пред брака ти.

— От което следва, че нито една девойка от благородническо семейство няма да погледне син на предател, какъвто съм аз! — възкликнах. — И това също ми е ясно дори без небесни пратеници.

Томас проточи шия и се втренчи в чашата си.

— И накрая момичето — промълви, — чието присъствие ме озадачава. Сънят ясно показва, че тя е твоята беда и твоят съдия. А това е невъзможно. Едва я познаваш и е невъобразимо тя да е виновна за сегашните ти ядове. Ти можеш ли да предложиш някакво обяснение?

Макар да ми бе известно повече от онова, което можех чистосърдечно да открия пред Томас, не намирах друго. Сега вече знам всичко, тъй като дълго и упорито размишлявах над това. Ясно ми е, че началното ми посещение у вдовицата Блънди е нарушило равновесието сред духовете, създало е зависимост, в която се оказах въвлечен, и че като получих удоволствие от дъщеря й, по най-глупав начин се оставих да бъда хванат в капана. Също така вече ми е ясно, че ме е подстрекавал дяволът, съблазнил ме е и така ме е поставил под нейна власт.

Посланието на съня всъщност беше много просто, ако тогава ми бе стигнал ум да го разчета. Той ясно показваше, че капанът е устроен от нея, за да ме отвлече от моите търсения, и че неуспехът да върна на баща си доброто му име ще е равносилен на убийството му. След като това ми се изясни, се ободрих и решимостта ми се засили.

То се знае, подобно прозрение не идва веднага, а и никога не съм твърдял, че съм много хитроумен в тези неща. Научих се от жизнен опит, както е редно за всеки, и като се опирах на здравия разум, стигнах до извода, че е възможно само едно обяснение, даващо отговор на всички въпроси. Но по онова време си мислех само как тя може да подаде срещу мен нелепа жалба до университетските власти, които не гледаха с добро око на студенти, забъркали се с градските блудници, и разследването можеше да ми попречи да се отправя на своя поход. Беше необходимо да се защитя, а най-добрата защита е нападението.

Когато се разделих с Томас, тръгнах по „Карфакс“ и в главата ми се зароди забележителен план; накратко, подкупих Мери Фулъртън, зеленчукопродавачка на пазара и една от най-долните отрепки, които съм срещал някога, да потвърди слуховете, като разкаже как е влязла при доктор Гроув с ябълки, а той я е взел за Сара. Едва престъпила прага (научих я да каже), когато Гроув я приближил изотзад и започнал да опипва гърдите й. Когато се опитала да се отскубне (тук тя се назова почтена девойка, каквато, естествено, не беше), Гроув уж й казал: „Как така, мила, нима днес не искаш онова, за което вчера нямаше търпение?“. Още по-хубавото беше, че издирих Уд и му разправих история за доктор Гроув и блудството му с неговата прислужница. Така беше гарантирано, че след ден-два слухът ще се разпространи и неизбежно ще стигне до преподавателите от Новия колеж, предвид таланта на Уд да разпръсва клюки.

Нека развратницата се оплачеше, ако иска, помислих си. Никой не би й повярвал, само щеше да навлече скандал и позор на собствената си глава. Сега, като си мисля за това, не виждам чак такива основания за радост. Коварството ми не поднесе поста в ръцете на Томас и макар да осуети отмъщението на Сара Блънди на тази земя, издигна я към по-големи висини на злобата.

* * *

Нищо такова не предполагах, когато напуснах Оксфорд няколко дни по-късно — благословено избавление, защото винаги съм ненавиждал този град и вече от десет години не съм се връщал в него. Вместо това вярвах, че съм се насладил на момичето, едновременно съм защитил себе си и съм помогнал на приятеля си. Задоволството ми не трая дълго, след като пресякох границата с графство Уорикшир и се отправих към майка си, макар все така да не разпознавах първия признак, че нещо не е наред. Похарчих пари за карета до Уорик, реших за икономия да извървя последните петнайсет мили пеша и бодро се отправих на път, като спрях след около час да пийна вода и да се подкрепя с къшей хляб. Беше пуст участък от пътя и аз спрях да отдъхна край затревен терен. След малко чух шумолене в храстите и отидох да погледна какво става. Бях направил едва четири крачки, когато върху мен скочи пор и одра ръката ми с нокти, като остави дълбока, обилно кървяща драскотина.

В уплахата си отстъпих назад, спънах се в коренище и паднах, но звярът не се възползва от предимството си, а мигом изчезна, сякаш се разтопи във въздуха, и ако от ръката ми не капеше кръв, бих се заклел, че съм си го въобразил.

То се знае, казах си, че сам съм си крив: непредпазливо се бях приближил към самка с малки и си платих за това. Едва много по-късно се сетих, че за дългите ми години близко познанство с тези места не бях чувал някой да споменава за порове.

След време, то се знае, разбрах що за твар е била и откъде се е взела, но тогава се ядосах на себе си, превързах си ръката, продължих по пътя и след три дни се добрах до роднините на майка ми. Окаяната ни участ не й бе оставила друг избор, освен да се обърне към тях да я приютят, и те я бяха приели, но не както подобава на близки хора. Майка ми силно им се бе противопоставила и беше встъпила в брак на своя глава, затова те не я оставяха да забрави и за минута, че мъките й са наказание за нейното непокорство.

Живееше там едва ли не в положението на слугиня. Вярно, бе допускана на господарската маса (всички те се придържаха към старинен обичай, почти забравен вече, всички в дома да сядат на една маса), но неотстъпно следяха да заема място в самия й край и почти всеки ден я подлагаха на оскърбления. Бяха истински образец на нагаждачи и много биха се спогодили с доктор Уолис, ако се познаваха. При Кромуел семейството бе пяло псалми и славило Господ. С възкачването на Чарлс на трона бяха купили облеклото на семейния капелан и всяка вечер четяха молитви по требника на господстващата Църква. Единственото, до което не биха паднали, бе папизмът, тъй като яростно мразеха римокатолическата църква и постоянно бдяха за поява на папистки обреди наоколо.

Винаги съм харесвал къщата им, но доколкото ми е известно, един от многобройните имитатори на сър Кристофър Рен я е преустроил в модерен стил. Сега стаите са с правилна форма и красиви пропорции и слънчевата светлина без съмнение нахлува през съвременните прозорци, тягата в камината е отлична и течението е сведено до минимум. Лично аз приемам със съжаление повсеместното увлечение по онова, което диктуващите модата в Европа обявяват за елегантно. Намирам нещо фалшиво в цялата тази симетрия. Някога къщата на благородник беше историята на рода му и по силуета й можеше да се прецени кога семейството е било богато и си е позволявало да добавя разни пристройки или пък обратното, кога времената са били тежки. Онези причудливи комини, коридори и стрехи, скупчени едни до други, създаваха уюта на прелестен безпорядък. Човек би помислил, че след опитите на Кромуел да наложи с помощта на армията си еднообразие върху всички ни, впоследствие бихме желали да го избягваме. Ала аз, както обикновено, не съм в хармония с днешните нрави. Старите къщи биват унищожавани една по една и заменяни с паянтови нови конструкции, които вероятно няма да просъществуват по-дълго от пробивните и арогантни новобогаташи, които ги издигат. Построени надве-натри, те вероятно ще бъдат пометени със същата бързина заедно с обитателите си.

— Как можете да търпите такива унижения, мадам? — попитах майка си, когато я посетих в стаята й една вечер. Живял бях там няколко седмици и нямах сили да понасям повече лицемерното благочестие на тези хора и високомерните им превземки. — Дори светец не би изтраял тази тяхна надменност. Да не говорим за нетърпимите им укори и насилено благодеяние.

Тя сви рамене, когато вдигна поглед от бродерията си — занимание, с което запълваше вечерите си. Правеше украси на чаршафи и покривки, за които казваше, че ще са мои един ден, когато си намеря добре платен пост и се оженя.

— Не бива да си несправедлив към тях — отвърна тя. — Повече от щедри са към мен. Не бяха длъжни да ме приемат, все пак.

— Родният ви брат! — възкликнах. — Разбира се, че е длъжен — и още как. Както и съпругът ви би имал задължение към семейството му, ако ролите бяха разменени.

Тя мълча известно време, после отново се зае с ръкоделието си, а аз заковах поглед в дървата, горящи в камината.

— Грешиш, Джак — продума след малко. — Баща ти се държа много зле с брат ми.

— Убеден съм, че вината е била на вуйчо ми — заявих.

— Не. Ти знаеш как почитах баща ти, но той бе избухлив и упорит. Оттам тръгна всичко. Беше напълно неправ, но не пожела нито да признае вината си, нито да изкупи стореното.

— Не мога да повярвам на това.

— Но ти дори не знаеш за какво говоря — все още търпеливо каза тя. — Ще ти дам един малък пример. По време на войната, още преди баща ти да иде да се бие в чужди страни, кралят разпрати бирници да съберат налог от всички знатни семейства. От брат ми несправедливо поискаха твърде много. Естествено, той писа на мъжа ми да се застъпи, та да намалят сумата. В отговор баща ти му прати оскърбително писмо: във време, когато толкова хора давали живота си, той нямал намерение да помага на брат ми да запази своите сребърници. Това, без друго, била най-нищожната услуга, която семейството можело да окаже. А когато и парламентът определи също толкова висок данък, на брат ми му се наложи да продаде значителна част от земите си, тъй като вече бе почти разорен. И той никога не го прости на баща ти.

— Аз самият бих пратил конен отряд да му вземе парите! — отсякох. — Делото на краля е било по-важно от всичко. Де да можеха повече хора да са го разбрали, парламентът би претърпял пълно поражение.

— Кралят водеше война за опазване на законите, а не просто да се задържи на трона. Какъв смисъл би имала победата, ако заради нея бъдеше разрушено онова, в името на което воюваше? Без знатни семейства кралят би бил нищо и да съхраним богатството си и своето влияние, бе равносилно на това да се сражаваме за него.

— Какво удобно обяснение! — подхвърлих презрително.

— Да — каза тя. — А когато сегашният крал се завърна, вуйчо ти беше на място, за да заеме поста си на мирови съдия и да възстанови реда. Без брат ми кой би управлявал този край, кой би се погрижил местните жители да приветстват възкачването на краля на трона? На баща ти не му бяха останали нито пари, нито влияние.

— Предпочитам да имам за баща беден герой, отколкото богат страхливец — заявих твърдо.

— За съжаление сега си син на беден предател и живееш от милостинята на богат страхливец.

— Той не е бил предател. Не е възможно вие да го вярвате!

— Знам само, че погуби семейството и остави жена си беднячка.

— Дължеше живота и честта си на краля. Какво друго би могъл да стори?

— Спести ми детинщините си! — троснато заяви тя. — Войната не е рицарски роман. Кралят вземаше повече, отколкото даваше. Беше глупак, а баща ти — двоен глупак, след като го поддържаше. Години наред ми се налагаше да жонглирам с кредитори, да подкупвам войници и да продавам земите ни, та той да се слави като човек на честта. Виждах как се топят средствата ни, само и само той да се представя като равен на благородници с десетократно по-високи доходи. Бях свидетел как отхвърли помирение с парламента само защото човекът, дошъл за преговори, бил лондонски търговец, а не благородник. И този подвиг на честта ни струваше твърде скъпо, можеш да ми вярваш. Когато изпаднахме в пълна нищета и аз останах само с дрехите на гърба си, можех да разчитам единствено на милосърдието на брат си. Той ме прие, нахрани, даде ми покрив над главата, докато баща ти допропиля останалото от състоянието ни. Вуйчо ти е този, който плаща образованието ти и обеща да ти помогне да се установиш в Лондон, щом завършиш. В замяна получава от теб единствено презрение и незрели забележки. И сравняваш неговата чест с честта на баща си? Кажи ми, Джак, що за чест е да бъдеш закопан в общ гроб за просяци?

Онемях, поразен от яростта й, и изпитах най-горчиво разочарование. Бедният ми баща! Предала го бе дори онази, която му дължеше безусловно послушание. Вуйчо ми бе съумял да посее враждебност и в нейната душа. Не, аз не я винях. Как би могла една жена да противостои на такива упорити клевети? Винях вуйчо си, който се беше възползвал от отсъствието на баща ми, та да го очерни в очите на онази, длъжна да го защитава докрай.

— Говорите така, че само дето не сте го назовали предател — изрекох, когато главата ми престана да се върти. — Умът ми не го побира!

— Не знам — отвърна тя. — И заради това се старая да вярвам в най-доброто. Преди той да избяга, не го бях виждала близо година и не знам с какво се е занимавал.

— И ви е все едно кой го е наклеветил? Не ви засяга, че Джон Търлоу е на свобода, макар и виновен, а мъжът ви е мъртъв, защото е бил предаден? И не желаете да отмъстите за това?

— Не, не желая. Каквото било, било и нищо не може да се промени.

— Длъжна сте да ми разкажете каквото знаете, колкото и малко да е то. Кога го видяхте за последен път?

Тя дълго гледа огъня, гаснещ в камината, от което стаята вече захладняваше. Този дом винаги е бил леден; дори през лятото в парадните помещения на човек му се налагаше да се загърне в плащ. А сега приближаваше зимата, листата бяха опадали, духаха остри ветрове и в къщата отново се настаняваше пронизващ студ.

Нужно бе немалко уговаряне, преди тя да отговори на въпросите ми за писма и документи, които биха могли да хвърлят светлина върху случилото се в действителност. Не бях забравил за искането на Уолис и ми се щеше да го изпълни, стига да бе по възможностите ми. Майка ми на няколко пъти отказа да отговори, повеждаше разговора в друга посока в опит да ме отклони, но аз настоявах и накрая тя се предаде, като се убеди, че отказът й доникъде няма да доведе. Ала нежеланието й да отговаря беше очевидно и това така и не успях да й простя. Обясних, че ми е нужно да разбера какво е ставало през януари 1660 година точно преди баща ми да избяга и заговорът против него да бъде приведен в изпълнение. Къде е бил? Какво е правил? Какво е говорил? И въобще срещала ли се е с него през онези дни?

Тя отговори утвърдително и че това бил последният път, когато го видяла.

— Чрез доверен приятел получих вест, че баща ти има нужда от мен — подхвана тя. — После той пристигна тук без предупреждение, и то през нощта. Не е водил никакви разговори с вуйчо ти, просто остана тук една нощ и замина.

— Какъв беше?

— Много сериозен, вдълбочен в мислите си, но бодър.

— И с него е имало отряд?

Тя поклати глава.

— Само един човек.

— Какъв човек?

Тя остави този въпрос без отговор.

— Както казах, прекара нощта тук, но не легна да спи, само вечеря със своя другар, а после дойде да поговори с мен. Държеше се много предпазливо, провери дали не ни подслушват и взе от мен обещание, че няма да разкажа нищо на брат си. Можеш да не питаш, нищо не му казах.

С цялото си сърце почувствах, че сега ще чуя новина с огромна важност, нещо, което баща ми е предназначил за мен, иначе не би поискал от майка ми клетва да не го разкрива пред никого.

— Продължавайте — подканих я.

— Той говори с мен много развълнувано. Каза, че е разкрил измяна, по-лоша от която човек не би могъл да си представи, и тя толкова го поразила, че отначало се отказвал да повярва на собствените си очи. Но сега у него не останали съмнения и възнамерявал да действа. Това е.

Едва не закрещях от разочарование.

— Каква измяна? Как да действа? Какво е разкрил?

— Каза ми, че подобно нещо не бива да се доверява на жена. Разбери, той никога не е споделял никакви тайни с мен и въобще в нищо не ме посвещаваше. Чудното е, че и толкова ми каза, а не че каза тъй малко.

— И това беше всичко?

— Заяви, че щял да изобличи и унищожи нечувани злодеи. Било опасно, но не се съмнявал в успеха. После кимна на спътника си, който през всичкото това време седеше в един тъмен ъгъл.

— Името му, мадам! Как се казваше?

Е, и това ще е нещо, помислих си. Но тя отново поклати глава.

— Възможно е да беше Нед, но не помня. Стори ми се, че съм го виждала преди. Още преди войната. Баща ти ми каза, че може да се довери напълно само на своите хора и че този човек е именно такъв. Ако се случело нещо непредвидено, той щял да дойде и да ми предаде пакет, съдържащ всички събрани сведения. Аз трябвало да скрия надеждно пакета и да го използвам само когато бъде вече безопасно.

— И какво още?

— Нищо — отвърна тя. — Скоро тръгнаха и повече не го видях. Няколко седмици по-късно пристигна писмо от Дийл с известие, че се налага да напусне за кратко страната, но че скоро ще се върне. Както знаеш, не се върна. Никога.

— Ами другият човек? Онзи Нед?

Тя поклати глава.

— Така и не дойде. И никакъв пакет не получих.

* * *

Макар и да не се сдобих от майка си с нищо, което би послужило на доктор Уолис, разказът й се оказа неочаквана премия. Не очаквах тя да е дотолкова осведомена и се обърнах към нея само за всеки случай. Колкото и печално да е син да признава нещо подобно, ставаше ми все по-трудно да съблюдавам учтивост, дотолкова се беше сляла отново със семейството си, което бе одобрявало баща ми само докато бе притежавал завидно състояние.

Не, към Уорикшир се бях отправил със съвсем друга цел — исках да се запозная с документите относно имотите ми в Линкълншир и да разбера кога мога да вляза във владение на тях. Съзнавах, че е сложна работа — баща ми много пъти ме бе предупреждавал за това. Когато войната се разгоря по-силно и неговото доверие към краля започна да отслабва, той вече бе наясно, че не само собственият му живот е изложен на риск, а че цялото семейство може да бъде съсипано. Съответно предприе нужните мерки, за да го защити.

Накратко, предвид най-новата практика в страната, той бе поверил недвижимата си собственост на попечителски тръст с право на ползване за себе си, а след смъртта му — и за мен. Съставеното по онова време завещание правеше вуйчо ми негов изпълнител, а сър Уилям Комптън, опекунът ми, бе натоварен с разпореждане върху движимата и недвижимата собственост. Звучи сложно, но в наши дни всеки човек със собственост би се ориентирал, защото подобна маневра е станала обичайна при опазване на семейството от опасност. Тогава тази усложнена мярка не беше масово позната, и все пак нищо не събужда съобразителността на хората и не обогатява адвокатите така, както го постигат гражданските безредици.

Нямаше как да настоя да видя документите, тъй като бяха съхранявани от вуйчо ми, а той надали би отстъпил пред такова искане. Освен това не желаех да му показвам интереса си от опасения да не би да ги промени и да вкара нещо в своя полза. Нямах намерение да позволя на вуйчо си да ме измами — дейност, която се бе превърнала в негова втора природа.

И ето че вечерта, когато всички заспаха, осъществих своя замисъл. Кабинетът на вуйчо ми, където той се занимаваше с делата си и приемаше своите управители, никак не се бе променил от времето, когато ме привикваше там, за да ме наставлява в богобоязливо поведение. Прокраднах се по коридора и отворих извънредно внимателно вратата, дори преди да си спомня, че скърцането й можеше да вдигне на крак цялата къща. Вдигнах свещта и видях голямата дъбова маса, където всяка година на Архангеловден се разтваряха счетоводните книги и се поставяха ковчежетата с метален обков, съдържащи разписки и други важни документи.

„Изглеждат непостижимо трудни, нали? Не се бой, когато станат твоя грижа, вече ще ги разбираш. Само помни златните правила за владеене на собственост: никога не се доверявай на управителите си и не бъди твърде суров към арендаторите. Иначе ще понесеш загуби.“

Така ми говореше баща ми, когато бях някъде около петгодишен, че и по-малък. Влизах в кабинета му в Харланд Хаус, защото вратата беше отворена, макар да знаех, че ми е забранено. Баща ми седеше там с пръснати около него безброй книжа и с готови пред себе си свещ и разтопен восък за печатите върху документите. Очаквах да бъда напердашен, но вместо това той вдигаше глава и ми се усмихваше, после ме настаняваше на скута си и ми показваше книжата. Когато имал повече време, щял да започне обучението ми, обясни, тъй като на един джентълмен му било нужно да знае много, ако иска да преуспее.

Но обещаният ден така и не настъпи — при тази мисъл сълзи запариха на очите ми: припомних си кабинета в моя собствен дом, от който вероятно се бях лишил завинаги и който не бях зървал вече повече от десет години. В спомените ми нахлу отчетливо мирисът му — на кожа и маслото от лампите — и няколко минути стоях така, потънал в мъка, забравил защо съм тук и че не бива да губя време.

Ключовете за раклата с книжата си чичо ми държеше в шкафа с шпагите и щом дойдох на себе си, първо там потърсих. За щастие навиците му не се бяха променили и големият железен ключ висеше на мястото си. Не ми отне и минута да отворя раклата, после седнах до голямата маса, поставих пред себе си свещ и започнах да чета документите, които вадех един след друг.

Останах така няколко часа, докато свещта не догоря. Беше уморителна работа, защото много вързопи с книжа не представляваха никакъв интерес и аз ги отбутвах настрани. Накрая открих съглашението за попечителство. Освен това попаднах и на двайсет лири, които след известно колебание прибрах. Не че исках да разчитам на такива опетнени пари, но прецених, че по право така или иначе са мои и не би трябвало да имам угризения да ги харча.

Думите са безсилни да изразят пълния ужас, който изпитах: документите съдържаха пълно и безстрастно доказателство за долна измама. Формулирам го просто, тъй като никакви цветисти фрази не биха могли да засилят повече ефекта: цялото ми имущество бе продадено от сър Уилям Комптън, от човека, назначен да брани интересите ми, на моя вуйчо, който сега разполагаше с пълно владение над земите ми! Тази гнусна кражба бе замислена още в мига, когато баща ми е бил положен в просяшкия си гроб, защото датата на подписаната сделка бе само два месеца след неговата кончина.

Накратко, аз бях напълно и безвъзвратно обезнаследен.

Никога не бях харесвал вуйчо си, неговата надменност и самомнителност открай време бяха извиквали у мен отвращение. Но не бих могъл и да заподозра, че е способен на такова чудовищно предателство. Да се възползва от бедствието, сполетяло близките му, от смъртта на баща ми и моето непълнолетие за своя собствена изгода, за удовлетворяване на алчността си и да изнуди майка ми за съучастничество в обезнаследяването на родния й син — това бе по-кошмарно от всичко, което си бях представял. Решил беше, че възрастта ми и моето безпаричие ще ме лишат от възможност да дам отпор. И аз на мига си обещах той скоро да осъзнае колко много е грешал.

Не можех обаче да разбера действията на сър Уилям Комптън, моя опекун, човек, който винаги се бе отнасял към мен с голяма доброта. Щом и той бе встъпил в заговор срещу мен, то аз наистина бях съвършено сам. Ала въпреки ясните доказателства, все още не ми бе по силите да повярвам, че човекът, за когото баща ми винаги се бе отзовавал най-ласкателно, нещо повече — бе му поверил своя наследник, е бил способен да се държи толкова двулично. Познавах го като открит и сърдечен мъж, от онези, които с безукорната си честност съставляват гръбнака на нацията ни, когото самият Кромуел бе нарекъл „богоугоден благородник по душа“, и нямаше как да не е станал жертва на измама, за да постъпи така. Ако можех да узная как е станало, щях да постигна напредък в каузата си. Знаех, че се налага в скоро време да се обърна към него, но предпочитах да го отлагам, докато не получа солидни доказателства. Напуснал бях дома му в Комптън Уинейтс веднага след бягството на баща ми; не знаех как ще бъда приет там и си признавам, че се опасявах да не срещна презрение от негова страна.

Затворих и заключих раклата, после тихо се промъкнах към стаята си. Осъзнах, че задачата ми бе станала неизмеримо по-трудна, че бях още по-лишен от подкрепа, отколкото си бях мислил. В крайна сметка всички ме бяха предали, дори най-близките ми, и единствена моя опора оставаше собствената ми решимост. Всяка предприета от мен крачка като че умножаваше препятствията ми, правеше ги по-сложни, защото сега ми предстоеше не само да открия предалия баща ми, но и да изоблича онези, които бяха побързали да извлекат полза за себе си от нещастието му.

Все още не си давах сметка, че двете задачи можеше да са една и съща, нито пък че сегашните ми изпитания ще изглеждат нищожни пред онези, които щяха да ми се стоварят на главата.

Скоро съдбата ми загатна за онова, което ми предстоеше: два часа преди разсъмване заспах, за което после горчиво съжалих. Трябваше веднага да напусна къщата и да се отправя на път. Ако го бях сторил, щях да избегна най-чудовищния ужас на тази бездруго кошмарна нощ. Не знам колко дълго съм спал, но беше още тъмно, когато ме събуди нечий глас. Дръпнах балдахина на леглото и видях ясно очертана пред прозореца женска фигура, наклонена напред, сякаш бе стъпила на земята, макар че се намирах на третия етаж. При все че не можех да различа лицето, развяната тъмна коса мигом потвърди подозренията ми. Беше младата Блънди. „Момче — просъска ми. — Ще се провалиш. Аз ще имам грижата за това.“ После с въздишка, подобна на полъх на вятъра, изчезна.

Седях повече от час, пронизван от студени тръпки, докато не убедих себе си, че случилото се е просто трескаво бълнуване на объркано и преуморено съзнание. Казах си, че сънят не означава нищо, също както и предишният. Напомних си за предупрежденията на мъдри свещенослужители, че вярата в подобни игри на въображението е заблуда. Ала те грешаха. Да, не отричам, че разните лъжепророци, обявяващи сънищата си за Божествени прозрения, са само безмозъчни невежи, приемащи сънни изпарения за ангели, а брожението на телесни сокове — за Гласа Господен. Ала някои сънища действително са духовни по своя произход. И не всички те идват от Бог. Когато отново си легнах и се опитах да заспя, не можах, защото вятърът блъскаше рамката на прозореца, и си припомних, че не го бях отварял, преди да си легна. При все това зееше, отворен не от моята ръка.

Промених плана си, когато на сутринта слязох долу, и напуснах къщата толкова бързо, колкото бе прилично. Не се сбогувах с майка си и във всеки случай — не и с вуйчо. Не бих понесъл да ги гледам пред себе си, а и се боях, че мога да изтърва някоя дума, с която да се издам, че съм прозрял кроежите им.

Десета глава

Няма да описвам бурята от чувства, бушуващи в гърдите ми, докато вървях към границата на графствата Уорикшир и Оксфордшир. Това, че в душата ми гореше жажда за мъст, би трябвало да е ясно и без думи и не съм склонен да излагам на хартия онова, което няма как всеки в моето положение да не изпитва. Задачата ми е да опиша какво върших, а не какво чувствах през това време: чувствата са преходни и да се разказва за тях, е чиста загуба на време. В човешката история са важни само славните дела, единствено те служат за урок на потомството. Нужно ли ни е да знаем какво е изпитвал Август, когато е получил вест, че битката при Акциум е разпростряла властта му върху целия свят? Би ли увеличило славата на Катон описание на чувствата му, когато кинжалът е пронизал гърдите му? Душевните преживявания са само уловки на дявола, които той ни праща, за да ни вкара в съблазън, колебания, съмнения и замъгляване както на доброто, така и на злото. Според мен нито един разумен човек не им обръща внимание, тъй като те разсейват, внушават женска чувствителност, която се налага да криеш от света, ако не съумееш да я изтръгнеш от сърцето си. Дългът ни е да преодоляваме страстите, а не да им се поддаваме.

Ще спомена само тревогата си, че едва успял да направя няколко крачки в едно отношение, получавах удари от друга страна. Докато се опитвах да проследя Джон Търлоу, самият аз бях следен от демони. Не можех да се избавя от смута, породен от сънищата и виденията, но мозъкът ми беше дотолкова замъглен, че очевидната причина за тях оставаше скрита за мен. Размишлявах безплодно над тази дисхармония, докато крачех на юг по земите, където войната бе бушувала особено яростно, и миля след миля разчитах аналите на опустошенията, претърпени по тези краища. Толкова сгради, толкова великолепни къщи все още си стояха разрушени — и техните собственици като баща ми не бяха имали пари, за да ги построят наново. Стърчаха опожарени останки на господарски имения или такива, сринати заради камъка в тях, простираха се все още запуснати ниви, обрасли с бурени, защото арендаторите безделничат, когато няма твърда ръка да ги стяга. Пристигнах в Саутъм, обзет от меланхолията, която винаги ме е преследвала, и реших да похарча малко пари за кръвопускане, което да възстанови равновесието и силата на духа ми. Обзелата ме в последствие слабост ме накара да платя още пари за нощувка.

Самото Провидение ми бе подсказало да постъпя така, защото на трапезата на вечеря чух, че в същия този ден през града минал прочут маг, който се славел като лечител и познавач на духовните неща. Човекът, от когото го узнах — ръсещ шеги, но вътрешно изпълнен със страх, — ми каза, че онзи бил ирландец, бранен от ангел-хранител и нищо не можело да му навреди. Принадлежал към посветените, които умеят да лекуват само като прокарат ръка по болното място, и се намират в постоянно общуване с всевъзможни духове, виждани от тях, както обикновените хора се виждат едни други.

Чух още, че въпросният човек се бил насочил на юг и отивал в Лондон с намерение там да предложи услугите си на самия крал. От този замисъл (както узнах в последствие) не беше излязло нищо. Способността му да изцелява чрез съприкосновение (което бе чистата истина и заедно с мен за това могат да свидетелстват и други) беше приета като дръзко самохвалство, защото той твърдеше, че по този начин може да лекува и скрофулоза, което от незапомнени времена се смята за дар, с който са удостоявани само кралете. Бидейки плюс всичко друго и ирландец, беше сметнат за размирник и го принудиха да напусне Лондон само след кратък престой там.

И ето че на сутринта поех на път, уверен, че младите ми крака и ранният час ще ми помогнат бързо да настигна този Валънтайн Грейторекс и да се консултирам с него за моите проблеми. Във всеки случай знаех, че няма да се наложи да прося услугите му, тъй като парите от раклата на вуйчо ми още бяха надеждно скрити под колана ми и поне този път можех да платя колкото ми поискаха.

Догоних го след няколко часа в едно селце от оксфордширската страна на границата; беше отседнал в странноприемница и като узнах за това, аз също си взех стая там. Пратих да му съобщят за желанието ми да се срещнем и незабавно бях поканен при него.

Влязох при човека с известна боязън; беше ми се случвало и преди да се виждам с магове, но ирландец не бях зървал в живота си. Естествено, знаех що за ужасен народ са те — диви, непокорни и чудовищно жестоки. Историите за кланетата, устройвани от ирландци над нещастни протестанти в неотдавнашните години, бяха още свежи в паметта ми, а несекващата им съпротива, след като Кромуел им бе дал да се разберат край Дрогеда и на други места, само доказваше, че такива кръвожадни злодеи не са достойни да се смятат за хора. Убеден съм, че само в един случай Кромуел получи пълна и безусловна поддръжка от цяла Англия — когато се отправи да усмири тези безчовечни убийци.

Ала господин Грейторекс не отговаряше на представата ми нито за магьосник, нито за ирландец. В моето въображение той бе прегърбен старец с огненорижа коса и безумни втренчени очи. Оказа се само с десетина години по-възрастен от мен, с маниери на джентълмен, с ловки и изящни движения, а тържественото и вглъбено изражение на лицето му би направило чест на епископ. Докато не проговореше, можеше да бъде приет за преуспяващ търговец в кой да е малък град в страната.

Гласът му обаче беше удивителен, подобен не бях чувал, макар и сега да знам, че мекотата на изразяване и благозвучието на тембъра са присъщи на хора, които с медени речи маскират истинската си природа. Той ме засипа с въпроси, думите му ме обгърнаха приятно, отпуснах се и скоро вече не забелязвах нищо освен гласа му и ласкавия му поглед. Струва ми се, разбрах как се чувства заек, вкаменен от взора на змия, как се е чувствала и Ева, готова да стори всичко, само да угоди на изкусителката и да чуе от нея утешителни слова.

Кой съм? Откъде идвам? Как съм узнал за него? И главното — за какво търся съвет? Необходими въпроси, подобни на тези, които ми бе задавала госпожа Блънди в желанието си да се увери, че не съм отишъл да й поставя капан. Отговарях подробно, докато не стигнахме до срещата ми със Сара Блънди. Тук Грейторекс се наведе към мен.

— Позволете да ви предупредя, господине — рече тихо. — Онези, които ме лъжат, допускат голяма грешка. Не понасям да ме мамят. Не ме интересува колко лошо е било поведението ви, макар да ми е ясно, че сте се отнесли неподобаващо с това момиче.

— Нищо подобно! — възразих. — Тя сама го искаше, как иначе, а после взе да се преструва, та да ми измъкне повече пари.

— Които вие не й дадохте.

— Бях достатъчно щедър.

— А сега се боите, че сте прокълнат. Разкажете ми сънищата си.

Разказах му ги, споменах и за пора. Той мълчеше и слушаше как изреждам доказателствата.

— Не ви ли хрумна, че дъщерята на врачка може да устрои подобно нападение?

Отвърнах, че не, но когато той подхвърли идеята за намеса на Сара Блънди, осъзнах колко е очевидно и ми стана ясно, че самата ми неспособност да се досетя по-рано е също резултат от магията, наложена върху мен.

— Разговаряли ли сте с нея след това? — попита Грейторекс. — Това може да оскърби достойнството ви, но често най-сигурният начин да се поправят нещата е да се предложи извинение. Ако тя го приеме, длъжна е да снеме от вас проклятието.

— А ако не го приеме?

— Тогава ще се наложат други мерки. Но такава първа крачка е най-добрата.

— Според мен вие се боите от нея. Не вярвате, че можете да я победите.

— Не знам нищо по въпроса. Ако тя наистина притежава такава сила, то да, няма да е лесно. И не се срамувам да си го призная. Мракът е могъщ. Но неведнъж съм влизал в схватка с такива и зад гърба си имам повече победи, отколкото поражения. А сега ми кажете какво ваше има у нея?

Отвърнах, че не разбирам въпроса, но когато той обясни, разказах как тя издра лицето ми с нокти и откъсна кичур от косата ми. Не успях да се доизкажа, когато той стана и се доближи до мен. Преди да съм успял да реагирам някак, извади нож, сграбчи косата ми и прекара ножа по опакото на дланта ми с едно бързо движение. А после просто откъсна кичур коса от главата ми.

Скочих и го проклех гръмко, като вложих цялата си фантазия, а магията на гласа му в миг изскочи от съзнанието ми. Ала Грейторекс просто се върна на мястото си, сякаш не се бе случило нищо съществено, и зачака да се овладея.

— Моите извинения — каза, когато се поуспокоих, — но ми трябваха кръв и коси при същите обстоятелства, при които ги е получила тя. Колкото по-болезнено е отнемането, толкова повече сила има в материала. Вероятно в това се крие обяснението защо на светите реликви се приписва такова могъщество и защо мощите на мъчениците, умрели в големи страдания, се смятат за най-всесилни.

Стиснах глава с окървавената си ръка и го изгледах гневно.

— Папистки измислици — изръмжах. — А сега какво?

— Сега ли? Ще се оттеглите за няколко часа. За да се уверя, че наистина сте омагьосан, а не си го въобразявате, и за да открия какви са силите, насочени срещу вас, трябва да ви съставя хороскоп. Това е най-сигурният и всъщност единственият начин да се проникне в мрака. Де да можеха съдилищата да прибягват към услугите на хора като мен, съдебните грешки щяха да бъдат избегнати. Но в днешния глупав век на това гледат враждебно. Толкова по-зле за века.

— Чувал съм, че нито една вещица не е попадала в ръцете на правосъдието. Вярвате ли го?

— Някои, без съмнение, са били наказани случайно. Но способно ли е правосъдието да възпре такива хора, ако те не го желаят? Не, не го вярвам.

— Ами жените, които бяха изгорени напоследък? Фалшиви ли бяха обвиненията срещу тях?

— В повечето случаи — да. То се знае, не нарочно. Има твърде много свидетелства за присъствието на дявола сред нас, та съществуването на вещици да бъде отречено. Всеки разумен човек няма как да не стигне до извода, че силите на злото, възползващи се от смутовете, разбъркали душите на мъжете, се опитват да съблазнят душите на християнките. Щом властта се разклати, Сатаната вижда своя шанс. А и единственият смислен довод срещу магьосничеството е, че жените нямат души и следователно няма какво да разменят с дявола. Ала това е опровергавано от всички авторитети по въпроса.

— И според вас нищо не може да се направи? Такива хора не могат да бъдат спрени?

— Не и от вас, адвокатите.

— Откъде знаете, че съм адвокат?

Той се усмихна, но остави въпроса ми без отговор.

— Цялото съществуване е борба между светлината и мрака. Всички важни за човечеството битки са водени, без то изобщо да знае, че са се провеждали. Бог е дарил с определени сили своите земни слуги — магове, бели магьосници, посветени, наричайте ги както желаете. Те са хора с тайно познание, натоварени да се борят със Сатаната поколение след поколение.

— Имате предвид алхимици и тям подобни?

Той се подсмихна презрително.

— Преди можеше и да ги имам предвид. Но уменията и силата им гаснат. Днес те търсят обяснение на съществуващите неща, а не се стремят да проучат силата им. Алхимията в наше време е механичен занаят, посветен на отвари и настойки, които може и да обяснят от какво са съставени нещата, но изпуска предвид важния въпрос: какво е тяхното предназначение.

— Вие алхимик ли сте?

Той поклати глава.

— Не. Аз съм астролог и ако щете, некромант. Проучил съм врага и ми е известна силата му. Уменията ми са ограничени, но знам какво мога да постигна. Ако ми е дадено да ви помогна, ще го направя. Ако ли не, ще ви го кажа откровено.

Той се изправи.

— А сега трябва да ми съобщите някои сведения и после да ме оставите сам за няколко часа. Нужно ми е да знам времето и мястото на раждането ви. Трябват ми времето и мястото на съприкосновението ви с момичето, както и времето на вашите сънища и срещи с животни.

Казах му всичко, искано от него, и той ме прати да се разходя из селото, на което се зарадвах, защото знаех, че тук се е провело едно от най-величавите сражения, в което баща ми бе изиграл важна и благородна роля, като е давал на краля тъй забележителни съвети, че в крайна сметка врагът се лишил от всичките си оръжия и от повечето си войници. Ако кралят бе задържал баща ми до себе си, вместо да предпочете съветите на хора с по-благородно потекло, но с по-малък опит, изходът от войната можеше да е друг. Но кралят бе започнал все повече да разчита на страхливци и кариеристи от рода на Кларендън, които предпочитаха капитулацията пред битките.

В северната част на Оксфордшир се простират плодородни равнини, благодатни места за житни посеви и за кавалерия. Плодородието на този зелен край може да се забележи дори когато в природата всичко умира, полята са неподвижни и кафяви, а дърветата стърчат голи. Хълмовете предоставят укритие за войските, но не препятстват маневрирането им, а горите са малки и е лесно да бъдат заобиколени. Излязох от селото и тръгнах нагоре край реката, като си представих как и двете армии бавно са си проправяли път срещу течението й — кралят на единия бряг, а генерал Уолър и бунтовниците на другия — и зорко са се наблюдавали като бойни петли, за да открият грешка, която би осигурила преимущество. И тогава баща ми дал съвет, подсигурил победата: казал на краля да придвижи авангарда напред, а ариергарда да задържи, така че помежду им да се получи празнина — съблазън, пред която човек като Уолър не би устоял. Така и станало: Уолър пратил значителна част от кавалерията си, както и всички оръдия по тесния мост при Кропреди и докато още били в безпорядък от нарушения боен ред, граф Кливланд, предварително предупреден за тактиката, се хвърлил насреща им и напълно ги разгромил.

Трябва да бе представлявало великолепно зрелище: да видиш кавалерията, толкова различна от сегашните й парфюмирани безпътни нрави, как атакува в безупречен строй, как сабите им проблясват на слънцето. Помнех татко да разказва, че денят в самия разгар на лятото бил особено топъл и безоблачен.

— Кажи ми — обърнах се към минаващ селянин, който ми хвърли изпод вежди мрачен, пълен с подозрение поглед, запазен на село за всички външни хора, — къде е дървото, под което кралят е обядвал в деня на битката?

Той още повече се смръщи и се опита да се изниже, но аз го стиснах за рамото и настоях за отговор. Посочи с брадичка към една пътека.

— На полето, където тя води, има дъб — отговори. — Там е обядвал тиранинът.

Заради нечуваната му наглост го зашлевих през лицето.

— Дръж си езика! — смъмрих го. — Не смей да говориш така в мое присъствие.

Той вдигна рамене и пусна упрека ми край ушите си.

— Казвам истината — настоя. — Това е мой дълг и право.

— Права нямаш, а единственият ти дълг е да се подчиняваш — посочих, невярващ на ушите си. — Кралят се сражаваше, за да спаси всички нас.

— В този ден цялото поле бе изпотъпкано, убиха сина ми, войниците му разграбиха дома ми. За какво да го обичам?

Понечих отново да го ударя, но той предугади намерението ми, наежи се и отскочи като псе, което твърде често са налагали. Само махнах с ръка към тази жалка отрепка да се махне от очите ми. И все пак той успя да ми развали настроението: планът ми да постоя там, където се е намирал кралят, за да вдишам въздуха на онова време, изгуби своята привлекателност и след известно колебание се върнах в странноприемницата с надежда Грейторекс да е завършил своите дела.

Очакванията ми не се оправдаха и мина цял час, преди той да слезе по стълбите с листове хартия в ръце, на които се предполагаше, че с драскулките му са нанесени цялото ми минало и бъдеще. Настроението и маниерът му бяха променени — несъмнено с цел да ме наплаши, та да му платя повече. Ако преди беше безметежно спокоен и както ми се стори, не придаде голяма важност на разказаното от мен, то сега се мръщеше и изглеждаше силно разтревожен. До този ден не бях имал вземане-даване с астрологията, нито пък след това. Не ми е интересно да знам какво ще донесе бъдещето, всичко важно вече ми е известно. Заел съм своето законно положение и в назначения ми срок — утре или след трийсет години — ще умра, както е рекъл Бог. Астрологията е нужна само на онези, които не знаят мястото си, не са наясно къде ще се наредят в йерархията; увлечението по нея е ясен знак за тежкото положение на народа и раздорите, разкъсващи обществото. Без съмнение тъкмо заради това услугите на хора като Грейторекс са толкова жадно търсени във времена на смут, защото тогава в един момент човек е на върха на властта, а в следващия вече е по-малко от никой. Убеден съм в едно: ако сред нас вземе връх принципът на уравняване и повече хора държат да се издигнат на основание само на своите достойнства и заслуги, то доходите на гадателите рязко ще скочат. Естествено, по същата причина той ми потрябва и на мен, а когато такива престанаха да са ми нужни, повече не ги допусках до себе си. Нито един човек, искрено приемащ волята Божия, не бива да се обръща към астрологията. Днес смятам, че всичко се случва по благоволение на Провидението, и като признаем това, не е редно да търсим начини да узнаем повече.

— Е, какъв е отговорът? — попитах, когато той разстла листовете си пред мен.

— Обезкуражаващ и тревожен — отвърна с театрална въздишка. — И аз не съм съвсем сигурен как да го тълкувам. Живеем в много странни времена и самите Небеса стават свидетел на невероятни чудеса. Знам едно: има учител, несравнимо по-велик от мен, когото аз никога няма да достигна, и той би ми го обяснил, ако успея да го намеря. Отпътувах от Ирландия и странствам именно с тази цел, но засега безуспешно.

— Да, времената са тежки — изрекох сухо. — Ами моят хороскоп?

— Той силно ме смущава. — И мъжът ме погледна, сякаш ме виждаше за пръв път. — Наистина не знам какво да ви посъветвам. Вие като че сте роден за велика цел.

Възможно е така да говорят всички гадатели, не се наемам да съдя, но почувствах, че той казва истината, защото коя цел може да е по-велика от тази, която аз бях поставил пред себе си? И потвърждението от устата на Грейторекс силно повдигна духа ми.

— Родили сте се в деня преди битката при Еджхил — каза. — В необичаен и страшен ден, когато в небето е царял хаос и е имало много знамения.

Въздържах се да не изтъкна, че не е нужно да си маг, за да видиш всичко това.

— Също така сте се родили недалеч от битката — продължи той, — а това означава, че на рождената ви карта са влияли събитията, ставащи около вас. Разбира се, известно ви е, че картата на човек се пресича с картата на страната, в която се е родил?

Кимнах.

— Роден сте под знака на Скорпион с асцендент във Везни. А сега относно поставения от вас въпрос. Зададохте го точно в два часа и аз съставих хороскопа според този час. Най-ясният знак за магьосничество е, ако владетелят на дванайсетия дом пребивава в шести или ако една планета е владетел на асцендента и на дванайсетия дом, което се случва, ако прилежащият асцендент бъде прихванат, и тогава това може да означава, че евентуално има упражнена магия. Ако се случи обратното и владетелят на асцендента е в дванайсетия или в шестия дом, това показва, че питащият сам си е създал проблемите, като е бил неразумно упорит.

Въздъхнах тежко, защото започнах да съжалявам, че съм се поставил в ръцете на шарлатанин. Очевидно Грейторекс долови презрението ми.

— Не пренебрегвайте това, господине — предупреди ме. — Мислите си, че са фокуси, но съвсем не е така. Става дума за най-чиста наука, единствен начин човек да проникне в тайните на душата и на самото време. Всичко се извършва с прецизни изчисления и ако е вярно, че най-низшето се съединява с най-висшето (а в това би трябвало да вярва всеки християнин), то е очевидно, че изучаването на едното би трябвало да открие истината за другото. Нима Бог не е казал: „Да бъдат светила на небесната твърд, (за да осветляват земята и) да отделят ден от нощ и да бъдат знакове“? Битие, глава първа, стих четиринайсети. В това се състои цялата астрология, разчитане на знаменията, които Бог в своята милост ни е дал, та да се ориентираме по тях в своя път, стига само да се научим да ги забелязваме. На теория е просто, но на практика е трудно.

— Ни най-малко не се съмнявам във верността на това — прекъснах го, — но такива подробности ме уморяват. Преди всичко ме занимава въпросът дали съм жертва на магия, или не.

— Трябва да ми дадете възможност да ви дам пълен отговор, защото частичният не е никакъв отговор. Мен повече ме озадачава съпоставянето на вашата рождена карта с преходната, тъй като те се намират в странно противоречие. Наистина не ми се е случвало да видя нищо подобно.

— И?…

— Преходната карта ясно сочи за присъствие на някаква магия, тъй като Венера, която управлява във вашия дванайсети дом, твърдо пребивава в шестия.

— Значи отговорът е да?

— Моля ви, имайте търпение. Освен това рождената ви карта помещава асцендент в дванайсетия дом, а това сочи, че имате тенденцията сам да творите бедите си. Опозицията на Юпитер и Венера ви прави склонен да преувеличавате трудностите си неоснователно, а съединението на Луната в деветия дом и в Риби означава, че сте податлив на фантазии, подтикващи ви към прибързани дръзки действия. Това говори, че е нужна предпазливост към всичко, а най-предпазлив ще бъдете, ако признаете вината си. Защото вие сте виновен и силата на нейния гняв е подкрепена от правотата й, каквото и ще да е иначе това момиче. Така че най-простото решение е не да противостоите, а да измолите от нея прошка.

— А ако откаже?

— Няма да откаже, ако разкаянието ви е искрено. Ще го обясня по-просто. Индикаторът на наложена магия е в пряка опозиция на съединението на вашите беди, причинено от Марс във втория дом.

— И какво означава това?

— Означава, че два аспекта от вашия живот са едно и също. Вашият страх от магия и онова, което ми разказахте за останалите ви беди, са тясно свързани, дотолкова, че едното е другото.

Втренчих се изумен в него, защото той бе казал същото за моите карти, което Томас обясни за съня ми.

— Но как е възможно това? Та тя никога не е виждала баща ми и е нямало как да го срещне. Пък и надали силите й са толкова големи, та да се намеси в дела с подобна важност.

Той поклати глава.

— Аз само излагам как стоят нещата и не мога да предложа обяснение. Но ви моля настоятелно да последвате съвета ми. Това момиче — тази вещица, както я наричате, — е много по-могъща от всички, които съм срещал.

— Повече от вас?

— Несравнимо повече — упорито потвърди той. — И не се срамувам да го призная. Не бих помислил да вляза в схватка с нея повече, отколкото бих се борил срещу морския прилив. Вие също не бива да го правите, тъй като всяка победа би била мнима, а поражението ще е пълно. И контрамерките срещу магия, които мога да предложа, едва ли ще донесат голяма полза, дори да имат временно действие.

— Научете ме на тях все пак, та да знам какво да правя.

Той се замисли за момент, сякаш усъмнен от внезапния ми ентусиазъм.

— Давате ли ми тържествено дума, че най-напред ще послушате съвета ми и ще се обърнете към момичето?

— Разбира се, всичко, което ви е угодно — побързах да кажа. — Ами контрамагията? Хайде, направете я.

— Сам ще трябва да я направите. — Той ми подаде съдче с косите и кръвта, които бе отнел от мен насилствено. — Това е сребро, металът на Луната. Съдържа подобие на онова от вас, което тя притежава. Трябва или да вземете своето от нея и да го унищожите, за да премахнете обекта на магията й, или, ако не успеете, да напълните този съд с нейната урина или кръв. Заровете го, когато Луната се изпразва, и докато остане скрит, тя няма да има власт над вас.

Взех сребърното шишенце и грижливо го прибрах в торбата си.

— Благодаря ви, господине. Много съм ви признателен. Колко ви дължа?

— Не съм свършил. Остава нещо много по-важно.

— Мисля, че чух достатъчно, благодаря. Имам си талисмана и повече нищо не ми трябва от вас.

— Слушайте, приятелю, вие сте прибързан и глупав, не се вслушвате в по-знаещите от вас. Моля ви, сега го направете, защото залогът е твърде голям.

— Е, добре. Казвайте.

— Пак повтарям, че момичето, с което сте решили да си имате работа, не е обикновена вещица, ако изобщо е вещица. Питахте ме по-рано дали се боя да влизам в състезание с вещици. Общо взето, не. Ала в този случай съм изпълнен със страх. Не влизайте в стълкновение с нея, умолявам ви. Има и още нещо.

— И какво е то?

— Други хора могат да ви отнемат състоянието, насъщния, дори живота. Но вашият най-голям враг сте вие сам на себе си, тъй като единствено във ваша власт е да погубите душата си. Пазете се! Има хора, обречени от мига на раждането си, но аз вярвам, че абсолютно предопределение не съществува и в нашата воля е да изберем друг път, ако го поискаме. Казвам ви какво може да бъде, но не е задължително да е така.

— Ето че вече дрънкате глупости, та да ме наплашите и да ми измъкнете повече пари.

— Изслушайте ме — каза той, наведе се напред и се вторачи настойчиво в мен, като употреби всичката си сила, за да ми натрапи волята си. — Съединенията на рождената ви карта са необичайни и заплетени, затова трябва да сте предпазлив. Подобно нещо съм виждал веднъж преди и не желая да го зървам повече.

— И какво беше то?

— Намираше се в книга, в която ми бе позволено да надникна само един път. Принадлежеше на Плацид де Тито, а той я бе получил, след като е била предавана от поколение на поколение от самия Джулиъс Матерна, вероятно най-великият сред всички магове. Съдържа много хороскопи, правени в различни епохи. В нея са рождените карти на Август и Константин, на Августин и много папи, пълководци и свещенослужители, държавници, учени доктори и светци. Но видях само един, сходен с вашия, и трябва да извлечете поука от него, стига да съумеете и да пожелаете. Още веднъж ви казвам: пренебрегнете ли предупреждението ми, ще изложите на опасност нещо много по-голямо от живота си.

— И чий беше въпросният хороскоп?

Той ме изгледа с мрачна сериозност, сякаш се боеше да проговори.

— На Искариот — промълви едва чуто.

* * *

Няма да отричам, че си тръгнах от този човек, потресен до дъното на душата си от онова, което чух, извън себе си от ужас и напълно под властта на силната му личност. Признавам си, че бе нужно време, преди да възстановя душевното си равновесие и да успея да се ориентирам в глупавите му измислици. Отдавам му дължимото за неговото умение, защото той бе смесил малко истински знания с преголяма самомнителност, за да изкове мощно оръжие, с което печелеше луди пари от доверчиви невежи. След известно време дори бях в състояние да се смея на сръчното му влияние над мен — та аз почти му бях повярвал. Той разпозна моя страх, тревогата и се възползва от трудностите ми за своя материална изгода.

Как го постигна и как действат подобните нему не е трудно да се съобрази, ако се помисли малко. С въпросите си изтръгна всички нужни му сведения, а после облече в магически слова онова, което сам му бях казал, и го допълни със съвети, каквито бих могъл да получа от майка си. Добавете мъглявите препратки към окултни текстове и ето ви го съвършеният шарлатанин, в чиито мрежи е лесно да бъдеш омотан, а за да се изтръгнеш от тях, е нужна много силна воля.

Но аз му оказах съпротива, макар сред многото плява, която получих, да имаше и няколко скъпоценности. В началото дори мисълта да искам прошка от онова момиче извикваше отвращение у мен, ала докато се добирах до Оксфорд, разумните доводи взеха връх. В края на краищата целта ми се заключаваше в това да изчистя името ни от петното и да си върна онова, което ми принадлежеше по право. Ако момичето бе замесено някак, тогава колкото по-скоро злата й магия бъдеше снета, толкова по-добре. Всъщност не изпитвах голямо доверие към магическите сили на онзи човек; малко забележителни неща чух от него, затова пък много, които бяха очевидно погрешни. И тъй като не вярвах на контрамагията му, реших, че колкото и болезнено да е за мен, най-простият и пряк начин да разреша проблемите си беше да се изправя пред момичето.

Все пак реших най-напред да обсъдя моите разследвания с Томас, затова с връщането си в Оксфорд отидох направо при него, та да узная как вървят делата му. За своите не заговорих веднага, тъй като той бе изпаднал в дълбоко униние. Узнах, че стратегията, към която бях прибегнал, за да му помогна, не се бе оказала тъй успешна, както би ми се искало. Доктор Гроув бе изгонил Сара Блънди веднага щом бяха тръгнали слуховете за неговото посегателство срещу морала, и тази му постъпка бе изтълкувана като решителна саможертва, а не като признание за вина.

— Сега всички говорят, че той ще получи поста — заключи мрачно Томас. — От тринайсет старши членове на факултета вече петима изрично са му предложили подкрепата си, а някои от онези, на които разчитах, вече избягват да ме погледнат в очите. Джак, как можа да се случи това? Ти най-добре от всички знаеш какво представлява той. За да се успокоя, говорих с ректора, но той се държа с мен хладно и с неприязън.

— Времената се променят — казах. — Спомни си, много от старите приятели на Гроув сега заемат влиятелни длъжности, близки до правителството. Дори ректорът Удуърд е длъжен в тези условия да се предпазва да не си навлече неудоволствието на властимащите. Назначил го е парламентът и му се налага постоянно да доказва своята вярност, та кралят да не го смени. Но не се отчайвай — добавих бодро, защото вкиснатата му физиономия и тежки въздишки вече ме дразнеха. — Битката още не е изгубена. Разполагаш с още няколко седмици. Гледай да се показваш весел, защото хората от всичко най-малко искат да гледат упрека по нечие лице на всяко хранене. Така още повече ще ги настроиш срещу себе си.

Отговорът на тези мъдри думи бе поредната тежка въздишка.

— Ти си прав, разбира се — каза той. — Ще се помъча да се престоря, че бедността не значи нищо за мен, а да видя как по-недостоен печели, ми доставя огромно удоволствие.

— Точно това трябва да направиш.

— Разсей ме сега — подкани ме той. — Разправи ми докъде стигна. Надявам се, че си предал почитанията ми на майка си.

— То се знае — отвърнах, макар да бях забравил да го сторя. — Въпреки че не се зарадвах особено да я видя, научих интересни неща при пътуването си. Установих например, че собственият ми опекун, сър Уилям Комптън, е бил въвлечен в заговор с чичо ми за моето обезнаследяване.

Изрекох го възможно най-лековато, при все че сърцето ми бе изпълнено с горчивина, докато му разправях подробностите. Типично за него той реши да предложи благодушно обяснение.

— Може би го е сторил за твое добро. Ако, както казваш, имението е било обременено с дългове, имало е опасност да бъдеш хвърлен в затвор за длъжници, щом навършиш пълнолетие. Така че той е действал от загриженост за теб.

Гневно поклатих глава.

— Има нещо повече тук, знам си — отсякох. — Защо той с такава готовност повярва, че баща ми, неговият най-добър приятел, е виновен в подобно престъпление? Какво са му казали? И кой?

— Най-добре е да го попиташ.

— Това и възнамерявам да направя, когато бъда готов. Но първо трябва да се погрижа за други неща.

* * *

Открих Сара Блънди късно същата вечер след дълго чакане; мислил бях да отида у тях, но реших, че нямам сили да се изправя срещу майката и дъщерята заедно, та затова стоях в края на уличката им близо час, преди тя да се появи.

Ще си призная с готовност, че сърцето ми ускори ударите си, когато се приближих, и че чакането ме бе докарало до силна раздразнителност.

— Госпожице Блънди — обадих се, като я приближих в гръб.

Тя се извърна рязко и отстъпи няколко крачки назад, а в очите й блесна люта омраза.

— Не ме доближавай — процеди и устата й се изви в злобна гримаса.

— Трябва да поговоря с вас.

— Няма какво да си кажем. Остави ме на мира сега.

— Не мога. Трябва да говоря с вас. Умолявам ви, изслушайте ме.

Тя поклати глава и понечи да продължи към дома си. Колкото да не ми бе по сърце, изтичах пред нея и й преградих пътя, като си придадох възможно най-виновно изражение.

— Госпожице Блънди, много ви моля, чуйте ме…

Може би лицето ми е било по-убедително, отколкото си мислех, защото тя спря и с предизвикателно изражение, в което за мое удовлетворение бе примесен и страх, зачака.

— Е? Чакам. Казвай и после се махни от мен.

Поех дълбоко дъх, преди да се накарам да изрека думите.

— Дойдох да ви помоля за прошка.

— Какво?

— Дойдох да ви помоля за прошка — повторих. — Поднасям ви извиненията си.

Тя все така не казваше нищо.

— Приемате ли извинението ми?

— А трябва ли?

— Да, трябва, настоявам.

— Ами ако откажа?

— Няма да откажете. Не можете да откажете.

— Мога да го направя много лесно.

— Защо? — извиках. — Как смееш да ми говориш така? Дойдох тук като джентълмен, макар да не бях длъжен да го сторя, и се унижих да си призная вината, а ти смееш да ми откажеш?

— Може да си роден джентълмен и в това е бедата ти. Но аз не познавам човек, който да се е държал по по-долен начин. Насили ме, макар да не съм ти давала никакъв повод за това. После разпространи грозни и злобни слухове за мен, така че изгубих работата си, а по улиците ми се присмиват и ме наричат блудница. Отне ми доброто име и в замяна ми предлагаш извинение, което е и безсмислено, и неискрено. Ако го чувстваше в душата си, можех да го приема лесно, но не е така.

— И откъде знаеш?

— Виждам душата ти — рече тя, внезапно понижила глас до шепот, който смрази кръвта ми. — Знам какво представлява, знам формата й. Нощем я чувам как съска, а денем вкусвам студенината й. Усещам я как гори и докосвам омразата в нея.

Какво по-открито признание ми трябваше? Хладнокръвието, с което обяви силата си на вещица, ме изплаши силно и аз положих всички усилия да извикам разкаянието, което тя изискваше. Ала в едно тя бе права — не изпитвах никакво угризение и демоните й позволиха да види това.

— Караш ме да страдам! — възкликнах. — Това трябва да престане.

— Колкото и да страдаш, не ти е достатъчно, докато не се промениш истински.

Тя се усмихна и дъхът ми секна от изражението на лицето й, защото то потвърди най-големите ми страхове. По-ясно признание за вина не бе чувал нито един съд и съжалявах само, че наоколо няма нито един свидетел.

— Остави ме на мира, Джак Престкот, или ще патиш още повече. Стореното не можеш да върнеш назад, но Бог наказва онези, които грешат и не се покайват.

— И споменаваш Бог? Как смееш изобщо да изричаш името Му? — изкрещях ужасѐн от това богохулство. — Какво общо имаш ти с Него? Говори за собствения си господар, развратна вещице!

В очите й мигом проблесна неистов гняв, тя направи крачка напред и ме удари по лицето, като в същото време сграбчи китката ми и ме придърпа към себе си.

— Никога — изрече със смразяващ и несвой глас, — никога повече да не си посмял да ми говориш така.

Тогава ме отблъсна рязко, гърдите й се вълнуваха от ярост, а аз бях останал без дъх, стъписан от неочакваното й нападение. Тя вдигна заплашително пръст към мен, после си тръгна и ме остави треперещ насред пустата улица.

Не мина час и усетих рязка болка в стомаха, която буквално ме повали сгърчен на пода и ме накара да си изповръщам червата. Тя бе подновила атаките си.

* * *

Не можех да говоря с Томас за това; нямаше как да се надявам на помощ от него по този въпрос. Съмнявам се, че изобщо вярваше в духове, и единствената му реакция в подобен случай бе молитва. Ала аз знаех, че те тук са безсилни. Трябваше ми мощна контрамагия, а нямаше как да се сдобия с нея. Какво можех да сторя? Да търча след Блънди и да я моля да се изпикае в сребърния съд, даден ми от Грейторекс? Надали бих успял и също толкова не ми се искаше да нахлуя в колибата й и да търся онова, чрез което според ирландеца тя ми налагаше своята магия.

Тук трябва да подчертая едно и то е, че предадох точно разговора си с Блънди до най-малката подробност. И няма как иначе да е, след като думите й останаха запечатани в паметта ми в продължение на години. Споменавам го, защото съдържа потвърждение на онова, което вече ми беше известно, и като оправдание за случилото се в последствие. Нямаше място за съмнение или невярно тълкуване: тя ме заплаши с по-тежки патила, а нямаше по какъв друг начин да ми навреди освен чрез черната си магия. Няма защо да се обосновавам, тя доброволно си призна, без да има нужда от това, и бе само въпрос на време преди да изпълни обещанието си. От този момент нататък знаех, че съм въвлечен в битка, която щеше да приключи с унищожаването на единия или на другия. Казвам го просто за да се разбере, че нямах избор и затова направих, каквото направих — бях отчаян.

Вместо при Томас, отидох при доктор Гроув, защото знаех, че той още вярва в силата на екзорсизма. Веднъж, когато бях около петнайсетгодишен, ни бе изнесъл наставление за това, след като беше чул за случай на магьосничество в близкия Клинтън. Предупреди строго за влизането в контакт с дявола и същата вечер неочаквано и милосърдно ни призова да се помолим за душите на онези, които бяха подозирани в сговор с мрака. Обясни, че Бог е неуязвим и с лекота ще отблъсне попълзновенията на Сатаната, стига да бе желано от онези, оставили се в ръцете му. Едно от най-големите му възражения срещу пуританите беше, че отричайки обреда на екзорсизма, те не само принизяват свещенослужителите в очите на простолюдието (което продължава да вярва в духове, каквото и да говорят пастирите му), а и се отказват от важно оръжие в неспирната борба.

Не го бях виждал почти три години, ако не се смятат двата случая, когато го зърнах отдалеч на Главната улица, и сега бях смаян, щом се срещнахме лице в лице. Съдбата се бе отнесла милостиво към него. Помнех го като кльощав човек със скръбно изражение и в износени дрехи, които му висяха като на закачалка. Сега пред мен беше силно закръглен мъж, който очевидно се стараеше да наваксва изгубеното време с добро хапване и пийване. Харесвах Томас и желаех най-доброто за него, но почувствах, че греши в мнението си как Гроув е неподходящ за енорийски свещеник в Истън Парва. Вече го виждах как носи едрото си тяло към църквата след сит обяд и бутилка вино, за да държи проповед на паството си за добродетелите на умереността. И те биха го харесвали, защото всички са доволни, когато човек се вписва добре в мястото, отредено му от живота. Имах усещането, че енориашите щяха да са по-щастливи под духовното управление на Гроув, отколкото на Томас, нищо че над тях по-малко щеше да витае страхът от Божие наказание.

— Радвам се, че ви заварвам в добро здраве, докторе — казах му, когато той ме пусна в стаята, затрупана с книги и листове хартия като някогашната му в Комптън Уинейтс.

— Самата истина, Джак! — възкликна той. — Нали не ми се налага повече да преподавам на сополанковци като теб. А с Божието благоволение май скоро на никого вече няма да преподавам.

— Поздравявам ви с избавлението — отвърнах, а той ми посочи с жест да махна купчина книги от един стол и да седна. — Такова подобрение на положението ви сигурно ви радва. От семеен частен учител до член на факултета на Новия колеж е голяма крачка за вас. Макар и ние да благодарим на Бог за предишните ви несгоди. Иначе как щяхме да се сдобием с тъй начетен наставник?

Гроув изсумтя, доволен от комплимента, но и с подозрение, че се шегувам за негова сметка.

— Да, повишението наистина е голямо — каза той. — Но аз съм дълбоко признателен на сър Уилям за неговата доброта. Ако не ме беше приел в дома си, щях да умра от глад. Не беше най-щастливият период в живота ми, както ти е известно. Впрочем, той се оказа нещастен и за теб. Надявам се, че студентският живот ти е повече по вкуса.

— Да, благодаря. Тоест, беше. Но сега се оказах в голяма беда и съм принуден да ви помоля за помощ.

Такъв прям отговор като че разтревожи Гроув и той съчувствено попита каква е работата. Разказах му всичко.

— А коя е тази вещица?

— Казва се Сара Блънди. Виждам, че името ви е познато.

Само щом я споменах, Гроув се намръщи и стана мрачен, та си помислих не беше ли по-разумно да си бях премълчал. Ала се оказа, че съм постъпил правилно.

— Неотдавна тя ми причини голямо огорчение. Много голямо.

— А, да — измънках неопределено. — Дочух разни клюки.

— Така ли? Може ли да попитам от кого?

— Празни приказки. Дрънканици на по чаша бира. Някой си Уд. Веднага го смъмрих, че е срамота да говори така. Честно казано, без малко да го зашлевя в лицето.

Гроув отново изсумтя и ми благодари за доброто отношение.

— Малцина биха дали такъв достоен отпор — рече лаконично.

— Но както виждате — продължавах да развивам постигнатото, — тя е опасна, от която и страна да я погледнеш. Всичко, което прави, причинява неприятности.

— Астрологията потвърждава ли, че има магия?

Кимнах.

— Не вярвам докрай на Грейторекс, но той е твърдо убеден, че ми е направена магия и че мощта й е много голяма. Освен нея не би имало кой да ме прокълне. Доколкото ми е известно, никой няма причина за вражда с мен.

— Бил си нападнат в главата и в червата, така ли? А също от животни и си имал съновидения?

— Точно така. На няколко пъти.

— Но ако не се лъжа, ти страдаше от главоболие още в детството си. Или паметта ме лъже?

— Главоболие е имал всеки — отвърнах. — А и моето не беше чак толкова силно.

Гроув кимна.

— Чувствам, че душата ти е в смут, Джак — продължи меко той. — И това ме огорчава, защото ти беше безгрижно дете, макар да бе своенравен и непокорен. Кажи ми какво те гнети. Защо на лицето ти е застинал гняв?

— Аз съм прокълнат!

— Има и друго. Сам знаеш, че работата не е само в това.

— Нима е нужно да обяснявам на вас? Няма как да не са ви известни бедствията, струпали се върху семейството ни. Живяхте достатъчно дълго у сър Уилям Комптън.

— Имате предвид баща си ли?

— Естествено. И особено ме измъчва това, че членовете на семейството ми и особено майка ми искат да забравят за станалото. Паметта на баща ми е очернена от това обвинение, а изглежда, никой освен мен не изпитва потребност да се застъпи за него.

Струва ми се, че погрешно съм преценявал Гроув, тъй като по детски се боях от срещата с него, сякаш изминалите години не беше ги имало и той отново щеше да вземе в ръце пръчката; за щастие той повече виждаше в мен възрастния човек, отколкото аз се чувствах такъв. Вместо да ме наставлява как да се държа, да ме мъмри или да дава съвети, каквито нямах желание да слушам, той ме слушаше, пестейки думите си. Сумракът в стаята се сгъстяваше, но дори не стана да запали свещ с настъпването на вечерта. Честно казано, аз самият не си бях давал сметка колко неволи се бяха изсипали върху мен, докато не ги изброих тогава в Новия колеж.

Възможно бе религията да бе направила Гроув така мълчалив, тъй като, без да е папист, все пак вярваше в изповедта и тайно опрощаваше греховете на онези, които искрено го желаеха и на чието мълчание можеше да разчита. Хрумна ми дори, че ако поисках, можех в същата тази минута да сложа завинаги край на надеждите му и да осигуря на Томас мястото на енорийски свещеник. Достатъчно бе да му вляза под кожата, та да ме изповяда, а после да го докладвам на съответните власти като таен католик. Тогава биха го сметнали за твърде опасен и не биха му поверили поста.

Но аз не постъпих така и е възможно това да бе грешка. Помислих си, че Томас е млад и ще дойде времето да си намери доходно място за свещеник. За младостта (както знам сега) е естествено да бъде прибързана, ала е редно честолюбивите желания да бъдат свеждани до умереност чрез смирение, а ентусиазмът — чрез почтителност към по-възрастните. Тогава, то се знае, не мислех така, но се лаская, че решението да пощадя Гроув, когото така лесно бих могъл да изложа на позор, не бе извикано от користолюбие.

Разбира се, зад това се криеше и малка частица корист, както ще разкрия; всъщност в последствие се дивях пред неведомите пътища на Провидението, което ме бе пратило при Гроув, тъй като несгодите ми ме отведоха към спасение и превърнаха тегнещото над мен проклятие в оръдие на успеха ми. Невероятно наистина как Бог взема злото и го обръща в благо, как използва създания като Блънди, за да разкрие съкровена цел, напълно противоположна на замислената гибел. Вярвам, че сега, когато времето на пророците е отминало, тъкмо в това се крият истинските чудеса на света.

Гроув отново ме наставляваше чрез диспут в най-доброто негово проявление и аз никога не съм получавал по-добър урок. Де да бяха университетските ми преподаватели толкова изкусни, вероятно по-прилежно бих се заел с изучаване на юриспруденцията, тъй като благодарение на Гроув прозрях, та макар и мимолетно, колко увлекателно може да бъде построяването на аргументи. В миналото той ограничаваше наставленията си до факти и безпощадно ни набиваше в главите граматически правила и тям подобни. Сега бях вече мъж и бях влязъл във възрастта, когато започва логическото мислене (велик дар, снизпослан от Бог само на мъжете и по волята Божия отказан на децата, животните и жените), а той, обучавайки ме, се отнасяше към мен като с такъв. Мъдро използваше диалектиката на ретора за изследване на доводите; не дълбаеше във факти, които твърде болезнено отекваха в душата ми, а се съсредоточи върху моето изложение, за да ме накара да ги осмисля по нов начин.

Той посочи (беше твърде сложно формулирано, за да мога да запомня всички етапи на разсъжденията му, затова излагам тук казаното от него само в най-общи линии), че съм представил argumentum in tres partes[1]. Заяви, че формално това е правилно. Ала отсъства решение на проблема, което означава непълнота в развитието, а следователно и в логиката. (Като написах това, осъзнах, че явно съм бил по-внимателен на уроците, отколкото ми се струваше, тъй като речникът на учения се връща в ума ми с изненадваща лекота.) И тъй, prima partum[2] започваше с нещастието на баща ми. Secundum[3] обхващаше моята бедност, тъй като бях лишен от наследството си. Tertium[4] излагаше в заключение проклятието, наложено над мен. Логическата задача, посочи той, се състои в решаване на проблемите и в обединяване на частите в общо предложение, което да бъде подложено на изследване.

— И тъй — каза той, — разгледай всичко наново. Вземи първата и втората част на аргумента си. Какви общи нишки ги свързват?

— Баща ми — отвърнах — бе обвинен и се лиши от земята си.

Гроув кимна, доволен, че помня основите на логиката и се оказах готов да изложа елементите по правилния начин.

— После идвам аз като страдащият син. После — сър Уилям Комптън, управляващ имението ни и другар на баща ми от Стегнатия възел. Друго не ми идва на ум.

Гроув наклони глава встрани.

— Не е зле — отсъди. — Но ти трябва да се вгледаш по-дълбоко, тъй като твърдиш, че без обвинението — първата част — нямаше да изгубиш земята си — втора част. Не е ли така?

— Да.

— Причинността пряка или косвена е?

— Това май не го разбрах.

— Ти постулираш второстепен случай и изхождаш от това, че второто се явява косвена последица от първото, но не си изследвал възможността връзката да е обратната. То се знае, не може да твърдиш, че загубата на земята е предизвикала очернянето на баща ти, тъй като е невъзможно по време и следователно е абсурд. Ала би могъл да заключиш, че предполагаемата загуба на земята е могла да доведе до обвиненията, а те на свой ред са станали причина за действителната й загуба. Идеята за отчуждение е генерирала реалност чрез среда на обвинение.

Зяпнах го зашеметен, тъй като думите му попаднаха точно в целта: той изрази на глас подозрението, гризящо ме от онази нощ, която прекарах в кабинета на вуйчо си. Възможно ли бе нещата да стояха именно така? Възможно ли бе обвиненията, погубили баща ми, да са породени от най-обикновена алчност?

— Вие твърдите…

— Аз нищо не твърдя — прекъсна ме Гроув. — Само посочвам, че трябва по-щателно да обмислиш аргументите си.

— Лъжете ме — казах. — Явно знаете по този въпрос нещо, което на мен не ми е известно. Не бихте насочили мислите ми в тази посока, ако нямахте основателна причина. Познавам ви добре, докторе. И вашите разсъждения предполагат, че трябва да обмисля другата очевидна възможност.

— И каква е тя?

— Че звеното, свързващо обвинението и отчуждението, е действителната виновност на баща ми.

Гроув засия.

— Превъзходно, младежо. Много съм доволен от теб. Мислиш с безпристрастността на истински логик. Но не откриваш ли още нещо? Според мен можем да отпишем неблагоприятно стечение на обстоятелствата, тъй като това е аргументът на атеиста.

Разсъждавах над това дълго и старателно, доволен, че от мен са доволни, и с желание да заслужа нови похвали. По време на уроците рядко ги получавах и изпитах непривична за мен сгряваща радост.

— Не — отвърнах накрая. — Това са двете главни категории, които трябва да бъдат разгледани. Всичко останало се подчинява на двете алтернативни предположения. — Замълчах за кратко. — Нямам желание да принизявам този разговор, но и най-добрият аргумент се нуждае от някакво количество факти, за да му дадат тежест. И не се съмнявам, че на някакъв етап ще посочите отсъствието им във важните построения.

— Започваш да говориш като адвокат, а не като философ — отбеляза Гроув.

— Това е въпрос, към който законът е напълно приложим. С логика може да се стигне само донякъде. Сигурно има начин да се разграничат двете посочени предположения — дали баща ми е виновен, или не. А да се стигне до отговор само с помощта на метафизиката е невъзможно. Затова ми разкажете. Сигурно са ви известни някои обстоятелства.

— Нищо подобно — отвърна той. — Налага се да те разочаровам. Виждал съм баща ти само веднъж, помня го като красив и силен мъж, но това е твърде малко, за да си съставя мнение за човека. За обвиненията срещу него също научих съвсем случайно, когато сър Уилям каза на съпругата си как смята за свой дълг да съобщи каквото знае.

— Какво? — извиках с такава ярост, че чак подскочих на стола и стреснах Гроув. — Какво чухте?

Гроув ме изгледа с искрено недоумение.

— Но ти няма как да не го знаеш, нали? — рече той. — Че сър Уилям бе първият, който отправи тези обвинения? По онова време живееше в дома му. Невъзможно е да не си чул за случилото се.

— Нито дума. А кога беше това?

Той поклати глава.

— В началото на 1660 година, ако не се лъжа. Не мога да си спомня с по-голяма точност.

— И какво стана?

— Бях в библиотеката и издирвах един нужен ми том, тъй като сър Уилям ми бе разрешил свободно да се ползвам от книгите, докато живеех у тях. Библиотеката му не беше от най-добрите, но на мен ми изглеждаше като малък оазис в пустинята и често пийвах там. Ти, разбира се, помниш тази стая. Почти всичките й прозорци гледат на изток, а в дълбочина се образува кът, където се помещава кабинетът, и в него сър Уилям водеше делата на имението. Никога не го безпокоях в такива моменти, защото, когато биваше зает със сметки, изпадаше в силен гняв — твърде болезнено му напомняха в каква нищета е изпаднал. Домашните с часове след това не смееха да го доближат и гледаха да не му се мяркат пред очите. Но този път съпругата му наруши това правило и по тази причина сега мога да ти разкажа нещичко. Видях много малко и чух далеч не всичко, но вратата остана открехната и през процепа видях, че благородната дама е коленичила пред съпруга си и го умолява добре да обмисли онова, което се кани да направи. „Решението ми е взето — отвърна той изобщо не сърдито, макар да не бе привикнал да обяснява постъпките си. — Доверието ми бе излъгано и животът ми продаден. Умът ми не побира как някой може да постъпи така, а това, че го е сторил приятел, ми е направо непоносимо. Такова нещо не бива да остане ненаказано.“ „Но ти сигурен ли си? — попита милейди. — Не бива да рискуваш и в заблуда да отправиш подобно обвинение към човек като сър Джеймс, твой приятел вече от двайсет години, чийто син възпитаваш почти като свой роден. А не забравяй, че той непременно ще ти поиска удовлетворение. И тогава победен ще се окажеш ти.“ „Не възнамерявам да се бия с него — отвърна сър Уилям, този път с мек тон, като видя колко е разтревожена съпругата му. — Признавам, че владея оръжието по-зле от него. Но у мен няма и най-малко съмнение в истинността на обвинението ми. Предупреждението на сър Джон Ръсел не оставя място за такова. Писмата, документите, записките за срещите той получаваше от Морланд; мога да удостоверя сам, че не са подправени. Познавам неговия почерк и шифър.“ Тогава вратата беше затворена — продължи Гроув — и аз не чух нищо повече, но през следващите няколко дни милейди беше извънредно разстроена, а сър Уилям бе по-зает от обикновено. В края на седмицата той тайно замина за Лондон, където предполагам, че е представил своето обвинение, подкрепено с доказателства, на приближения кръг на краля.

За малко не се разсмях, като изслушах разказа на Гроув, защото прекрасно си спомнях тези дни. Наистина една сутрин сър Уилям напусна дома на кон и замина нанякъде. А в предходните всички домашни бяха изпаднали в тежко униние, като че тялото прихващаше болестта от главата, която го управлява. Припомних си как преди заминаването си сър Уилям ме повика при себе си и ме предупреди, че скоро ще се наложи да замина. Време ми било да се завърна при своите близки, тъй като вече не съм бил дете и трябвало да пристъпя към задълженията си. Детството ми беше свършило.

Три дни по-късно, след като сър Уилям бе заминал още призори, бях качен на каруца с всичките ми вещи и пратен при вуйчо ми. Нямах никаква представа за бурята, разразявала се под носа ми.

* * *

Само че обстоятелствата около отпътуването ми от Комптън Уинейтс нямат отношение към моята история, а аз трябва да завърша разказа си за срещата ми с доктор Гроув. По въпроса, заради който го бях посетил, той ми отказа помощ. Не пожела да извърши обред на екзорсизъм: явно Блънди ме бе изпреварила и бе проникнала в душата му, в която бе разпалила себелюбие дотолкова, че той се боеше да не си навлече обвинения в такъв решаващ за кариерата му момент. Колкото и да се мъчих, не успях да го убедя, единствено се домогнах до обещание, че ще си помисли, ако му представя по-убедителни доказателства за наложената върху мен магия. Дотогава можел да ми предложи единствено да се помоли заедно с мен. Не исках да го обидя, но мисълта да прекарам вечерта на колене никак не ме блазнеше, а освен това сведенията, получени от него, бяха изострили всичките ми сетива и за момента бях склонен да оставя настрани грижата си за свръхестественото.

Важното бе, че се добрах до следващото звено от веригата на коварната измама, и подробно разпитах доктора по този въпрос. „Документи, които получил от Морланд чрез сър Джон Ръсел.“ Това означаваше, че сър Джон просто е препратил книжа от някой друг. Явно е бил доволен да разпространи слуховете, но те не изхождаха от него. Верен ли беше този извод? Доктор Гроув отвърна: като че ли да, но по негово мнение Ръсел не се е съмнявал в достоверността на документите. Само че не бе в състояние да ми помогне да открия от кого са дошли. Беше вбесяващо; една дума от Ръсел би ми спестила много ядове, но от начина, по който се бе държал в Тънбридж Уелс, можех да съдя, че никога няма да чуя тази дума от устата му. Когато излязох от стаята на доктор Гроув в Новия колеж, реших, че е дошло време да посетя господин Уд.

* * *

В бързането и възбудата си бях забравил една важна подробност и едва когато тежката врата на дома на семейство Уд на улица Мъртън се отвори, се сетих, че Сара Блънди работи като прислужница там. За най-голямо мое облекчение отвори не тя, а майката на Уд, която май се разсърди на пристигането ми, макар часът още да не бе късен.

— Джак Престкот поднася почитания на господин Уд и ще му бъде задължен, ако бъде приет — изрекох.

Виждах, че тя е почти напът да ме отпрати и да ми каже да дойда, когато имам уговорена среща, ала в следващия миг се умилостиви и ме покани с жест да вляза. След две минути Уд слезе при мен също с недоволен вид.

— Господин Престкот — каза ми, когато приключихме с поклоните, — изненадан съм да ви видя тук. Жалко, че нямах време да се приготвя за посещението, с което ме удостоявате.

Пропуснах покрай ушите си този упрек и обясних, че работата не търпи отлагане, а няма да се задържа дълго в града. Уд, какъвто си беше любител на фасоните, изсумтя театрално, сякаш бе затрупан с какви ли не важни дела, но отстъпи и ме поведе към стаята си.

— Учуден съм, че не виждам тук онази Блънди — подхвърлих, докато се качвахме по стълбите. — Не работеше ли тя у вас?

Уд като че се смути.

— Обсъдихме го — промърмори той — и стигнахме до извода, че е най-добре да откажем услугите й. Вероятно е най-разумното решение, а и най-безопасното за доброто име на семейството ни. И все пак не ме радва. Майка ми е извънредно привързана към нея. Никога не можах да си го обясня.

— Може би я е омагьосала — рекох с възможно най-шеговит тон.

Уд ми хвърли поглед, който показваше, че и на него му е идвала подобна мисъл в главата.

— Не е изключено — промълви. — Странно как всички се оказваме в подчинение на слугите си.

— На някои слуги — уточних. — И само някои господари.

Подозрителният му стрелкащ се поглед издаде, че е схванал укора, но предпочете да се отклони от темата.

— Предполагам, че не сте дошли да обсъждаме подбора на добри прислужници — каза.

Разправих му за своите затруднения и едно-друго от разговора си с доктор Гроув.

— Знам, че тези свидетелства, вероятно същите, за които ми спомена лорд Мордаунт, са оповестени пред света от сър Уилям. А сега научих, че ги е получил чрез сър Джон Ръсел от някой си Морланд. Кой е този Морланд?

— Според мен… — подхвана той, засуети се из стаята като заблудила се къртица и взе да претърсва една след друга купчини с книжа, докато не намери нужната. — Според мен не представлява кой знае каква загадка. Трябва да е Самюъл Морланд.

— И кой е той?

— Доколкото ми е известно, вече е сър Самюъл. Което само по себе си е доста забележително и дава храна за размисъл. Няма как да не е оказал извънредно важна услуга, за да бъде удостоен с такава милост при неговото минало. Подобна би могла да е разобличаването на предател сред доверените лица на краля.

— Или предаване на подправени документи с подобно фалшиво разобличаване.

— О, разбира се — потвърди Уд, като кимаше и шмъркаше. — Напълно е възможно, тъй като Морланд се е славил, така да се каже, като майстор на перото. Известно време е работил при Търлоу, ако не се лъжа, и дори се опитал да заеме мястото му, когато изхвърлили Търлоу през последните дни на Протектората, ако не ме лъже паметта. В последствие, доколкото знам, минал на страната на роялистите. Избрал е момента с безупречна точност.

— Тоест, подправянето на документи не ви изглежда нелепа вероятност?

Уд поклати глава.

— Баща ви или е бил виновен, или не. Ако не, то е било нужно да се създаде илюзия за неговата виновност. Но според мен има само един начин да си изясните това — като се обърнете към самия Морланд. Струва ми се, живее някъде в Лондон. Чувал съм от господин Бойл, че се занимавал с хидравлични машини за пресушаване на блата и неща от този род. Разправят, че били много хитроумни приспособления.

Едва не паднах на колене да благодаря на чудатия дребосък за тези сведения и нямаше как да не призная, че Томас беше прав да ми го препоръча. Тръгнах си толкова бързо, колкото позволяваше приличието. На следващата сутрин след нощ, която трескавото ми вълнение направи безсънна, се отправих с пощенския дилижанс към Лондон.

[1] Тук — разказ в три части (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Първа част (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Втората (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Третата (лат.). — Б.пр. ↑

Единадесета глава

Никога преди не ми се беше случвало да посетя голям град — Оксфорд далеч превъзхождаше всички други, които ми бяха познати. Почти целият ми живот бе минал в имения, съседстващи със села с не повече от няколкостотин жители, или в пазарни градчета като Бостън или Уорик с население само от по няколко хиляди. Лондон (както казват, макар да не вярвам, че някой може да го знае със сигурност) по онова време бе населяван от около половин милион души. Беше се разпрострял по съседните поля и ливади като огромна гнойна пъпка на лицето на земята, разболявайки я и тровейки всички, живеещи в него. Когато отместих кожената завеска, за да надникна през прозорчето на дилижанса, в началото бях запленен, но твърде скоро удивлението ми отстъпи място на омерзение, когато ми се разкри животът там в цялата му противна същност. Аз (както вече стана ясно) не съм голям любител на книгите, но в паметта ми се е запечатал един ред от стихотворение, на което доктор Гроув ми беше поръчал да направя граматически разбор. Не помня кой беше поетът, но трябва да е бил мъдър и здравомислещ човек, защото казваше: „В града не мога да живея, тъй като да лъжа не умея“. И така ще е винаги; честността на провинциалиста е недостатък в големия град, където се цени двуличието, а откритостта е презирана, където всеки гледа само себе си, а великодушието поражда само присмех.

Преди да разпитам за сър Самюъл Морланд, реших, че е разумно да отдъхна и да се подготвя за предстоящия разговор. Взех чантата си и поех по широкия път, свързваш Лондон с Уестминстър (макар че при това оживено строителство скоро ще е невъзможно да се различи къде свършва единият град и започва другият), в посока север да потърся място, където предлагат нещо за хапване и пийване. Скоро стигнах до „пиаца“, както го наричат (макар думата площад да би свършила работа на всеки англичанин), която, казаха ми, не отстъпвала пред нито една подобна в Европа. На мен не ми се видя чак толкова величествена, наоколо сградите бяха мизерни, търговки продаваха зеленчуци и всички газеха сред боклуци и кал.

Гостилници имаше много, но цените бяха такива, че отскочих назад, ужасѐн от наглостта на съдържателите им. Една пресечка зад ъгъла ми се видя много по-спокойна, но отново се бях измамил, защото тази „Друри Лейн“ се слави като една от най-опасните в града, гъмжаща от блудници и главорези. Аз лично видях само театъра, който щеше да отвори след малко, и зърнах актьорите в костюмите им — осигуряваха им защита от закона, но пък им придаваха ужасно нелеп вид.

От Ковънт Гардън тръгнах към Лондон, като се отклоних само по една мръсна уличка близо до катедралата „Сейнт Пол“, за да оставя вещите си в жалка странноприемница, препоръчана ми като евтина и честна. Така се и оказа, но тези й предимства не бяха съчетани с тишина и чистота. Завивките бъкаха от въшки и ако се съдеше по някои признаци, онези, с които ми предстоеше да деля постелята си, не принадлежаха към благородното съсловие. Ала така или иначе, главата ми вече бе пълна с въшки и не си струваше да харча пари за някое по-чисто място. Тук вече започнах да разпитвам за сър Самюъл Морланд и скоро научих къде живее.

Старата къща беше на още по-стара улица близо до църквата „Боу“ и без съмнение е от онези, които изгоряха до основи при големия пожар няколко години по-късно, защото цялата й конструкция бе от дърво и слама; би могла да изглежда дори красива, ако за нея бяха полагани повече грижи. Това, разбира се, е още една беда на градския живот, където собствениците са едни, а обитателите — други, при което за поддръжката на сградите се нехае, те овехтяват и гният, обезобразяват улиците и се превръщат в развъдник на всякакви вредни твари. Самата улица беше тясна и тъмна поради издадените напред горни етажи и оглушително шумна от крясъците на търговии, хвалещи стоката си по цялата й дължина. Оглеждах се за табела с вол, както ми бе казано, но тя дотолкова се бе обезцветила, че два пъти извървях улицата открай докрай, преди да различа, че на напукано и изпочупено парче дърво над една от вратите някога е имало подобно изображение.

Когато вратата се отвори, бях пуснат вътре без всякакви церемонии и без дори да бъда попитан по каква работа идвам.

— У дома ли е господарят ти? — попитах мъжа, който ми отвори.

По-окаян слуга не бях виждал от този изпоцапан и облечен в отвратителни дрехи нещастник.

— Аз нямам господар — отвърна създанието с голямо изумление.

— Моля за извинение, трябва да съм сбъркал къщата. Търся сър Самюъл Морланд.

— Аз съм — отвърна той и сега бе мой ред да се стъписам. — А вие кой сте?

— Името ми е… ъъ… Гроув — отговорих.

— Радвам се да се запознаем, господин Гроув.

— И аз също, господине. При вас ме праща баща ми. В Дорсет имаме заблатени земи и чухме за вашите успехи в пресушаването им…

Дори не успях да довърша лъжата си, когато Морланд грабна ръката ми и продължително я разтърси.

— Превъзходно! — извика той. — Наистина превъзходно. И искате да погледнете машините ми, така ли? Да се възползвате от тях за отводняване на земите си?

— Ами…

— Да проверите дали наистина действат, а? Чета ви мислите, млади човече. Ами ако този изобретател е някой шарлатанин? По-добре е да се проведе разузнаване, така да се каже, преди да се влагат пари. Изкушен сте, тъй като знаете колко находчиви са холандците и как са увеличили стократно плодородието на територията си, как са преобразили блатата си в тучни пасища, но не вярвате докрай. Чували сте за отводняването на Фенските блата чрез използването на помпи, но не знаете дали методът ще е подходящ за вас. Познах, нали? Не си правете труда да отричате. За ваше щастие аз не съм човек, склонен към подозрителност, и на драго сърце показвам своите творения на всички, които желаят да ги погледнат. Е, да вървим — весело заключи той, като отново стисна ръката ми и ме потътри към вратата. — Насам.

Бях леко стъписан от поведението му и се оставих да ме поведе през тесен коридор към голяма стая насреща. Според догадките ми къщата някога бе принадлежала на търговец на сукно и тук бяха складирани топовете с плат. Беше много по-просторно, отколкото подсказваше предната фасада (тези търговци все се правят на бедни и крият състоянието си от хорските очи), а въздухът бе приятен и свеж заради отворените врати в дъното на помещението, които пускаха вътре тъй ярка светлина дори в този сезон на годината, че за миг бях заслепен.

— Какво ще кажете? Внушително, а? — попита той, погрешно приел моментното ми колебание за изумление.

Ала когато си възвърнах способността да виждам, наистина бях изумен, тъй като в живота си не бях зървал такова скупчване на какво ли не на едно място. Имаше поне дузина маси и всяка бе отрупана със странни приспособления, бутилки, бъчонки и работни инструменти. До стените бяха подпрени дървени и метални плоскости, а подът бе осеян с метални стружки, локвички от мазна течност и обрезки от кожа. Двама-трима слуги, вероятно занаятчиите, които изработваха машините по негов проект, се трудеха на тезгях, като пилеха метал и рендосваха дърво.

— Невероятно — отговорих, тъй като той очевидно очакваше да изразя одобрение.

— Вижте — рече ентусиазирано, като отново ме освободи от задължението да говоря. — Какво ще кажете за това?

Стояхме пред изящно резбована дъбова маса, която беше празна с изключение на причудливо устройство, само малко по-голямо от човешка длан, от прекрасно обработен месинг. Отгоре му бяха разположени единайсет колелца с гравирани цифри на всяко едно. Под тях, в корпуса на машината, бе разположена дълга пластина, която очевидно скриваше други циферблати, защото през малките прорези в нея се виждаха още цифри.

— Прекрасно — заявих. — Но какво е това?

— Сметачна машина — съобщи гордо той. — Най-добрата в света. Уви, не единствената, тъй като някакъв френски дребосък е направил своя. Но… — той понижи глас до поверителен шепот — неговата не работи така добре. Отстъпва на моята.

— Какво се прави с нея?

— Изчислява се, какво друго? Принципът е като при пръчиците на Непер, но е по-хитро измислена. Два набора колелца показват числа от единици до десетки хиляди или от половин пени нагоре, ако ви трябва за парични сметки. Ръчката ги раздвижва с помощта на зъбци, така че те се завъртат във вярното съотношение. По посока на часовниковата стрелка за събиране и в обратната за изваждане. Следващата ми машина, която още не е изпипана докрай, ще може да изчислява квадратни и кубични корени и дори да изпълнява тригонометрични функции.

— Много полезно — отбелязах.

— И още как. Скоро всяка сметачна кантора в света ще се снабди с такава, стига да намеря начин да ги известя за нея. Ще стана богат, а експерименталната наука ще отскочи далеч напред, защото вече няма да е ограничена до умеещите да правят математически изчисления. Преди известно време пратих една на доктор Уолис в Оксфорд, тъй като той е най-добрият в страната в тази област.

— Познавате доктор Уолис? — попитах. — Аз също.

— Много добре, макар в последно време да не сме се виждали. — Той замълча и се усмихна на някаква своя мисъл. — Така да се каже, дори някога се занимавахме с общо дело.

— Мога да му предам поздрави от вас, ако желаете.

— Не знам дали ще им се зарадва. Все пак благодаря за любезното предложение. Но вие сте тук за друго. Да идем в градината.

Слава Богу, оставихме аритметическите машини и аз го последвах в двора, където той се спря пред нещо като голяма каца със стърчаща от нея висока тръба. Погледна я с печално изражение, поклати глава и въздъхна тежко.

— Това ли искахте да ми покажете?

— Не — отвърна със съжаление. — Уви, наложи ми се да се откажа от нея.

— Но защо? Не работи ли?

— Тъкмо обратното. Много добре си работи. Беше опит да овладея и използвам мощта на барута с цел изпомпване. В минното дело това е голям проблем. Шахтите в наши дни са твърде дълбоко под земята — понякога на четиристотин фута, че и повече, — а това означава неимоверно усилие за извличането на вода, която трябва да бъде издигната на също толкова футове. Знаете ли колко тежи водата в тръба, висока четиристотин фута? Не, разбира се. Ако знаехте, бихте останали поразен от дързостта на човек, допуснал дори бегло такава идея. Виждате ли, моят замисъл се заключаваше в това да разположа над земята закрит резервоар, пълен с въздух, който да се спуска към водата под земята по друга свързана тръба, водеща нагоре.

Кимнах, макар да не разбрах нищо от обясненията му.

— В резервоара взривявате малко количество барут, което води до голямо нарастване на налягането вътре. То нагнетява въздуха надолу по едната тръба и изкарва водата нагоре през другата. Като се повтаря достатъчно често, получавате непрекъснато изпомпване на вода нагоре.

— Звучи забележително.

— Така е. За беда още не съм уточнил взривяване с достатъчна сила и честота. Или тръбата се пръсва, а това е опасно, или стълбът вода се вдига на петдесет фута, а нова вода не постъпва. Патентовах този замисъл, така че мога да не се опасявам от съперници, но ако не ми се удаде да намеря решение, една отлична идея ще пропадне. Мислех да използвам нагрята вода, тъй като водата, превръщаща се в пара, изисква далеч повече пространство — примерно две хиляди пъти повече. Знаехте ли го това? И в процеса на превръщането си придобива неустоима сила. Ако може да се намери начин да се праща тази пара надолу по тръбата или в някакъв изпомпващ механизъм, ще имаме налична силата, необходима да издигне водата.

— А къде е трудността?

— Трудността е да се принуди парата да се движи в нужната посока, а не в някоя друга.

Не разбрах почти нито една дума, но при това негово въодушевление и ентусиазъм нямаше начин да го накарам да млъкне. А и сякаш му станах симпатичен с готовността си да го слушам, което увеличаваше шансовете ми да получа от него желаната информация. Затова го затрупвах с въпроси и имитирах жив интерес към тези неща, които в нормалния случай биха могли да извикат само презрение у мен.

— Значи нямате помпа, която действа, това ли ми казвате? — попитах накрая.

— Помпа ли? Помпи имам колкото щете. Верижни помпи, смукателни помпи, цилиндрични помпи. Просто още нямам ефикасна помпа, изящна помпа, която би изпълнявала отредената й задача с простота и елегантност.

— Ами онези Фенски блата? Там какво се използва?

— А, това ли? — почти с пренебрежение изрече той. — Там нещата са съвсем други. Технически не представляват особен интерес. — Той ме погледна и отново си припомни за какво бях тук. — Но разбира се, толкова повече си заслужават инвестирането, защото там нищо ново не се изисква. Задачата е проста, а за простите задачи са най-подходящи прости решения. Не сте ли съгласен?

Съгласен бях.

— Много от заблатените низини — каза той — лежат под морското равнище, както е в Нидерландия, иначе нямаше да се назовават Ниски земи, а някак другояче — рече той и се засмя на шегата си, а аз любезно се присъединих. — Но това си го знаете, разбира се. Лесно е да се предотврати навлизането на повече вода чрез изграждането на диги, холандците го правят от векове, така че надали е много трудно. Проблемът е да се отстрани водата, която вече е там. Как да се направи?

Признах невежеството си по въпроса, което го зарадва.

— С реките е най-просто. Прокарвате русло на нова река и водата се отвежда. Друг начин е да се направи с тръби. Дървени тръби под земята, които събират водата и позволяват оттичането й. Проблемът е, че е скъпо и става бавно. Нещо повече, земята наоколо — нали помните — е по-високо, както е и морето. Е, къде ще иде тази вода?

Отново поклатих глава.

— Никъде — разпалено отсече той. — Не може да иде никъде, защото водата не тече нагоре. Това всеки го знае. Ето защо много от заблатените низини са все още неотводнени. С моите помпи проблемът може да бъде преодолян и в състезанието с човешките желания и тези на природата, природата може да бъде уговорена да отстъпи победата. Защото водата наистина потича нагоре, бива отвеждана и земята става използваема.

— Отлично! — възкликнах. — И много доходна.

— Самата истина. Господата, създали компании за отводняване на земите си, стават много богати. Аз също се надявам на печалба, защото имам такава земя. Намира се в Харланд Уит. Господине? Да не ви прилоша?

Имах усещането, че с все сила ме бяха ударили в корема, защото споменаването на Харланд Уит, семейните ни земи, сърцевината на бащините ми имоти, бе толкова неочаквано, та ме остави без дъх и за малко да се издам с моето пребледняване и задъхване.

— Простете, сър Самюъл — промърморих, — от време на време получавам световъртеж. Сега ще мине. — Усмихнах се бодро и се престорих, че вече всичко ми е наред. — Харланд Уит ли казахте? За пръв път го чувам. Отдавна ли сте собственик на земите?

Той се подсмихна хитро.

— Само от няколко години. Много изгодна покупка, тъй като земята се продаваше евтино, а аз по-добре разбирах стойността й, отколкото продавачите.

— О, естествено — кимнах. — А кои бяха продавачите?

Но той остави въпроса ми без отговор, като предпочете да възхвалява своята проницателност, вместо да си признава низостта.

— Ще завърша отводняването, след което на свой ред ще я продам и ще прибера в джоба си нелоша печалба. Негова светлост херцог Бедфорд вече даде съгласие да я купи, тъй като всичката околна земя вече отдавна му принадлежи.

— Поздравявам ви с успеха — казах и изоставих този опит заради нов. — Кажете, господине, доколко добре познавате доктор Уолис? Питам, защото едно време беше мой наставник. Съветва ли се той с вас относно експериментите си в математиката?

— Боже мили, не, разбира се — отвърна Морланд с неочаквана скромност. — Макар и да съм математик, признавам си, че той ме превъзхожда във всички области на тази наука. Познанството ни беше по съвсем житейски повод: някога и двамата бяхме подчинени на сър Джон Търлоу. То се знае, аз бях таен привърженик на Негово Величество, докато доктор Уолис в онези дни стоеше зад Кромуел.

— Смайвате ме — казах. — Днес той изглежда най-лоялният от всички лоялни поданици. А и какви услуги би могъл да оказва свещенослужител и математик на човек като Търлоу?

— Многобройни и разнообразни — усмихна се Морланд на моето простодушие. — Доктор Уолис умее да съставя и разчита тайнопис по-добре от всеки друг в страната. Според мен нито веднъж не е претърпял неуспех, нито е срещнал достоен съперник в криптографията. Търлоу дълги години се ползваше от услугите му. Пращаха му в Оксфорд цели наръчи зашифровани писма и още със следващата пощенска кола той ги връщаше разчетени. Поразително! Направо ни се искаше да посъветваме поддръжниците на краля да не си губят времето напразно за тайнопис, защото попаднеха ли писмата им при нас, Уолис неизбежно ги разчиташе. Ако е ваш наставник, то помолете го да ви покаже някои, сигурен съм, че още ги пази, макар че, естествено, не прави публично достояние своето някогашно занятие.

— Значи вие също сте познавали Търлоу? Изумително!

Комплиментът ми го поласка и извика у него желание да ме впечатли още повече.

— Познавах го и още как. Три години бях неговата дясна ръка.

— Роднина ли сте му?

— Боже мой, не. Пратиха ме като посланик в Савоя да се застъпя за преследваните протестанти. Прекарах там няколко години и в същото време държах под око настанилите се там изгнаници. Тоест, оказах се полезен, заслужих доверие и при връщането си получих пост, който запазих, докато не ми се наложи да бягам, щом откриха, че съм пращал сведения на Негово Величество.

— Значи Негово Величество е щастлив с такива служители — казах и изпитах внезапен прилив на презрение към него заради самохвалството му.

— Не с всичките. На всеки верен като мен се пада друг, готов да го продаде за кесия соверени. Разобличих най-лошия от всички тях, като подредих нещата така, че кралят да получи някои от документите, разчетени от Уолис.

Вече знаех, че съм близо до своята цел. Стига да ми се удадеше да запазя спокойствие и да не събудя подозренията му, можех да измъкна от него скъпоценни сведения, за каквито не бях и мечтал. Не се съмнявах в това.

— Дадохте да се разбере, че не сте в добри отношения с доктор Уолис. Поради причина на случилото се през онези дни ли е?

Той вдигна рамене.

— Сега това вече няма никакво значение. Всичко остана в миналото.

— Разкажете ми — подканих го, но още недоизрекъл, осъзнах, че съм преминал границата.

Морланд присви очи и изражението на добродушен чудак се изцеди от лицето му като прокиснало вино от бутилка.

— Вероятно в Оксфорд сте се интересували не само от своите дела, млади човече — изрече той полугласно. — Съветвам ви да се върнете в своето дорсетско имение и да се занимавате само с него, ако такова имение изобщо съществува. Всеки, който си вре носа, където не му е работа, се излага на сериозна опасност.

Той ме подхвана за лакътя и се опита да ме изтика към входната врата. Презрително отхвърлих ръката му и се извърнах към него, готов да го укротя.

— Не — заявих, уверен, че без труд ще се справя и ще му измъкна всички нужни ми сведения. — Бих искал да знам…

Тук замълчах, защото Морланд плесна с длани и веднага се отвори някаква врата, от която се показа страшноват на вид мъж с кинжал, затъкнат на видно място в колана му. Не каза нищо, спря на място в очакване на заповеди.

Не знам дали бих се справил с такъв противник. Може би да. Но нищо чудно той да ме надделееше. Приличаше на бивш войник и несъмнено владееше оръжието по-изкусно от мен.

— Извинете поведението ми, сър Самюъл — казах, като се овладях, доколкото можах. — Вашите разкази са безкрайно увлекателни. Да, истина е, наслушах се на всякакви истории в Оксфорд и те ме заинтригуваха, както би станало с всеки млад човек. Бъдете снизходителен към любознателността на младостта.

Думите ми нямаха нужния ефект. Изгубих надежда да потуша вече възникналото подозрение. През годините на измама и двуличие той естествено беше осъзнал цената на мълчанието и не беше склонен към рискове.

— Изпрати господина — нареди на слугата, поклони ми се учтиво и си отиде.

Миг по-късно се озовах отвън на шумната улица и се проклинах за глупостта си.

* * *

Вече беше ясно, че трябва да се върна в Оксфорд. Разследването ми приближаваше своя край и отговора на останалите въпроси трябваше да търся там. Но нямаше как да замина веднага, тъй като дилижанс имаше едва на следващия ден. Ако не бях толкова уморен, сърбежът от ухапванията на бълхите, с които бе пълен сламеникът върху общата постеля, би ме дразнил ужасно, а звуците, издавани от моите съседи, биха ме изпълнили с отвращение. Ала нито едното, нито другото ми причиниха неудобства, щом веднъж привързах кесията с пари към кръста си, а кинжала размахах показно наоколо, преди да го пъхна под възглавницата си, та да ги откажа от опити да ме оберат, докато спя. На сутринта като един същински джентълмен, разполагащ с много свободно време, похапнах хляб, прокарах го с ейл и напуснах странноприемницата чак когато слънцето вече бе високо в небето.

Тъй като нямах друго за вършене, подобно на някой любопитен пътешественик отидох да посетя катедралата „Сейнт Пол“ — възмутително запуснат каменен храм, лишен от някогашното си великолепие от безчинствата на пуританите и все пак далеч по-величествен от претенциозната и несполучлива сграда, която сега се мъдри на негово място. Постоях и погледах продавачите на книги и памфлети в двора на църквата, слушах виковете на глашатаите и констаблите, които изреждаха списъка от последните извършени престъпления — урожая на злото от изминалата нощ. Толкова кражби, нападения и нарушения на обществения ред бяха изброени, че едва ли не целият град трябваше да не е спал до сутринта. След това отидох в Уестминстър, позяпах двореца и с благоговение се взирах в остъклената врата, от която е излязъл крал Чарлс, за да приеме кървавото си мъченичество. Сега тя бе закрита с черен креп в памет на злодеянието и известно време поразмишлявах за премеждията, през които бе минала страната в изкупление на този най-ужасен грях.

Впрочем такива развлечения бързо ми омръзнаха, затова си купих от уличен търговец още хляб и тръгнах обратно през Ковънт Гардън, където обстановката ми се видя също тъй нелицеприятна, колкото и предишния ден. Усещах глад и се колебаех дали да не похарча внушителна сума за пинта вино, когато усетих леко докосване по рамото.

Не бях чак такъв провинциален глупак, та да не съм наясно какво можеше да ме заплашва, и се обърнах, вече хванал се за кинжала, но удържах ръката си, като видях пред себе си прекрасно облечена млада жена. Лицето й бе хубавко, но дотолкова скрито от перуката, от изкуствени бенки, белило и червило, че природната й миловидност, дарена от Бог, бе почти неразличима. Най-много от всичко ме впечатли силният мирис на парфюм, от който имах чувството, че съм влязъл в цветарско магазинче.

— Мадам? — изрекох студено, когато тя повдигна вежда и се усмихна на моята тревога.

— Джак! — възкликна създанието. — Не казвай, че си ме забравил.

— Боя се, че тук имате предимство пред мен.

— Е, може и да си ме забравил, но аз винаги ще помня как галантно ме защитаваше под звездното небе по пътя към Тънбридж Уелс.

Сега вече си я спомних. Малката блудница. Но колко се бе променила! По моему, не към добро, макар да бе видно, че й се е усмихнал късметът.

— Кити! — изрекох накрая, като си припомних името й. — Каква прелестна дама си станала. Трябва да ми простиш, че не те познах веднага. Промяната е толкова голяма, че не бива да ме виниш.

— Ах, то се знае — отвърна тя, като размаха префърцунено ветрилото си. — Макар че от по-близките ми познати никой не би ме назовал дама. Бях уличница, а сега се издигнах до метреса.

— Моите поздравления — казах, тъй като тя очевидно се гордееше с това.

— Благодаря. Той е чудесен човек със солидни връзки и много щедър. При това не е чак толкова противен на външност. Истинска щастливка съм. Ако всичко се получи добре, преди да съм му омръзнала, той ще ме възнагради добре и ще мога да си купя мъж. Но кажи ми, ти какво правиш насред улицата със зяпнала уста като селския глупак? Това място е много неподходящо за теб.

— Търся къде да хапна.

— Тук има гостилници колкото щеш.

— Не мога… не искам да похарча толкова.

Тя весело се засмя.

— Затова пък аз мога и искам.

И с дързост, от която ми секна дъхът, ме улови под ръка и ме поведе назад към пиацата в кафене с окачена над него табела „При Уил“, където поиска самостоятелна стая и нареди в нея да сервират храна и пиене. Слугата не само не се възмути, а й се поклони угоднически, сякаш наистина беше знатна дама, и след минути вече седяхме в просторна стая на третия етаж с прозорци, гледащи към шумния площад долу.

— Никой ли няма да възрази? — попитах тревожно, като се опасявах, че нейният господин едва ли не ще прати наемни убийци в пристъп на ревност.

Тя не разбра веднага какво имам предвид, а после отново прихна в смях.

— Не, не — отвърна. — Той ме познава добре и знае, че никога не бих пожертвала бъдещето си заради малка неразумна лудория.

— Мога ли да узная името на твоя благодетел?

— Разбира се. Известно е на всички освен на теб. Той е милорд Бристол, много забавен и освен това фаворит на краля, макар да не е млад. Докопах го в Тънбридж, затова, както виждаш, имам основателна причина да ти бъда признателна. И ден не бях прекарала там, когато получих покана от него. Постарах се да му дам удоволствие, развличах го както можах, и си мислех, че всичко ще е дотам. Но не щеш ли, той пожела моята компания и в Лондон, като предложи щедро възнаграждение.

— Влюбен ли е в теб?

— Боже мой, не. Но кръвта му е гореща, жена му е съсухрена грозотия, а той много се бои да не пипне някоя болест. Идеята била нейна: тя първа ме забелязала на улицата и ме показала на него.

Тя ми се закани с пръст.

— Май се каниш да ми четеш проповед, Джак Престкот. Въздръж се, че току-виж съм се разсърдила. Ти си толкова добродетелен, че ти дай само да осъждаш, но какво би ме посъветвал да сторя? Продавам тялото си за мъничко богатство и разкош. А наоколо е пълно със свещеници и проповедници, които за същото си дават душите. Тоест, в добро общество съм, а сред такава тълпа никой не би забелязал още една грешница. Можеш да ми вярваш, Джак, в наше време добродетелта вехне в самота.

Не знаех какво да отговоря на тъй откровеното й признание за нейната порочност. Да я оправдая не можех, но не бях и склонен да я съдя, тъй като това би сложило край на познанството ни, а въпреки всичко нейната компания ми беше приятна. Още повече поради това, че в желанието си да се похвали със своето благополучие тя беше поръчала най-добрата храна и вино и настоя да ям колкото побере стомахът ми и да пия колкото издържи главата ми. През всичкото време ми разказваше столичните клюки и бъбреше за главозамайващото издигане на нейния любовник в двора. Сега, каза ми, той вече си съперничел за кралската милост със самия лорд Кларендън.

— То се знае, Кларендън е много влиятелен — съобщи тя, като си даваше вид, че е посветена във всички правителствени тайни, — но на цял свят е известно, че неговата важност и сериозност дразнят Негово Величество, докато веселото поведение на лорд Бристол го развлича. А този крал винаги е принасял жертви на олтара на развлеченията. Ето защо лорд Кларендън е уязвим. За да бъде катурнат от мястото му, не са нужни много усилия и тогава аз ще съм втората метреса в кралството след лейди Касълмейн. Жалко, че моят лорд е папист. Това е голяма спънка на пътя му, но сигурно и тя може да бъде преодоляна.

— И ти мислиш, че всичко това е възможно да се случи? — попитах я, увлечен против волята си от нейните приказки.

Странно как сплетните в най-висшите кръгове предизвикват всеобщ интерес.

— О, да! Много се надявам. И заради самия лорд Кларендън също.

— Той едва ли би ти благодарил за съчувствието.

— А би трябвало — каза тя и за миг стана сериозна. — Чувам тревожни неща. Очевидно е настъпил по мазола не един влиятелен човек, а далеч не всички са мирни и великодушни като моя лорд. Ако не се лиши от власт, като нищо може да се лиши от нещо по-важно.

— Глупости — отсякох. — Ще падне от власт, но той е стар, иначе не би могло и да бъде. Все пак ще си остане богат, влиятелен и фаворизиран. Хора като него, които никога не хващат в ръка шпага и не изпитват храбростта си на дело, винаги излизат сухи от водата и преуспяват, а несравнимо по-добри от тях падат мъртви по пътя.

— Охо! — възкликна тя. — Казано от сърце. Ето защо си в Лондон, значи.

Съвсем бях забравил, че й разказах за това начинание, и сега кимнах.

— Дойдох да узная нещо за някой си сър Самюъл Морланд. Чувала ли си го?

— Май да. Онзи, дето измисля разни механични приспособления, нали? Често търси покровителство от придворните за своите приумици.

— Значи и той има могъщи покровители? — попитах. — Винаги е полезно да знаеш с кого си имаш работа. Опасно е да откриеш, че онзи, когото си решил да нападнеш, се намира под закрилата на силните на деня.

— Няма такива, доколкото знам. Чух, че има отношение към пресушаването на блата и в такъв случай може да се познава с херцог Бедфорд, но друго не ми е известно. Искаш ли да поразпитам? Никак няма да е трудно, а ще ми е приятно да ти услужа.

— Ще ти бъда дълбоко признателен.

— Е, на мен друго не ми трябва. Ще направя каквото трябва. Искаш ли да се отбиеш довечера при мен? Сутрин съм на разпореждане на лейди Касълмейн, през деня — на милорд, но вечерите са си мои и мога да приемам когото поискам. Такава е уговорката ни и аз наистина трябва да приемам по някого от време на време, за да му я припомням.

— Добре, с голямо удоволствие.

— А сега се надявам, че вече се засити и отдъхна, тъй като трябва да те оставя.

Станах, направих нисък поклон, благодарих й за добрината и дори се осмелих да й целуна ръка. Тя весело се разсмя.

— Хайде, стига — рече. — Очите те издадоха.

— Повярвай ми — казах, — ти си много повече лейди от много дами, които съм срещал.

Тя поруменя и се засмя, за да прикрие удоволствието от комплимента. После грациозно напусна стаята, съпроводена от подарения й малък чернокож слуга, който присъстваше на нашия разговор от начало до край. Нейният лорд сигурно беше сговорчив и великодушен, както тя казваше, но не си струваше да бъде дразнен излишно.

* * *

Вече притъмняваше и захладняваше, затова прекарах няколко часа в кафене недалеч от катедралата „Сейнт Пол“, четох журнали и се вслушвах в разговорите на околните, които наново ме изпълниха с неприязън към града и обитателите му. Толкова дързост и самохвалство, толкова време, изгубено в празни, глупави разговори, чиято единствена цел беше самоизтъкването на човека пред равните му и натрапването му на по-високостоящите чрез преструвки. Слуховете в града са стока, която се продава и купува; ако не е притежавана, стъкмява се, както фалшификаторите изработват уж златни монети от всякакви боклуци. Моето спокойствие поне не бе смущавано, тъй като никой не пожела да общува с мен, на което искрено се зарадвах. Макар други често да посещават такива заведения и да се унижават в така наречената приятна компания, аз ги избягвам заради тяхната плебейска вулгарност.

Времето течеше, макар и бавно, и накрая приближи назначеният час на моето посещение. Малко се притеснявах от тази среща, въпреки че различното ни положение в живота на пръв поглед ми осигуряваше полагаемото ми се превъзходство. Ала Лондон е пагубен за естествената почтителност. Кой си, не е толкова важно, колкото какъв изглеждаш; безродният самозванец може да засенчи джентълмена с благороден произход само защото е по-добре облечен и печели с обноски. Що се отнася до мен, то аз бих възстановил правилата, за които настояваше великата ни кралица. Нито един търговец да не смее да се облича като джентълмен и да е длъжен да си плаща за всяко безсрамно подражание, тъй като това е мошеничество и следва да бъде наказвано като такова, също както е измама една уличница да скрива истинската си природа.

Тъй или иначе, на Кити порокът бе донесъл голяма изгода и макар да ми е тежко да призная, че от лошото може да произлезе добро, тя си бе уредила битуването с много, както ни учат днес да му казваме, gout[1]. Дължа да кажа, радвам се, че ние, англичаните сме все още толкова здрав народ, та се налага да заимстваме от французите думички за подобни глупости. Мнозина подобни на нея служителки на Венера биха изложили самохвално на показ плодовете на своя занаят, но тя живееше скромно, заобиколена със солидна дъбова мебелировка, а не с позлатени чуждестранни имитации. На стената, за да пазят топлината, бяха провесени семпли тъкани, а не някакви ми ти пъстри гоблени. Единствената отстъпка пред вулгарната суета бе портретът й на стената, нагло окачен до онзи на нейния лорд, сякаш бяха съпрузи. Намерих го за оскърбително, но като забеляза негодуванието ми, тя ми обясни, че е получила портретите като подарък и нямала друг изход, освен да ги изложи на показ.

— Джак — заговори, след като вече си бяхме разменили поздрави и седнали, — трябва да поговоря много сериозно с теб.

— На твоите услуги съм.

— С твое разрешение ще ти поискам голяма любезност в замяна на сведенията, които ще ти съобщя.

— Гогов съм да ти окажа всякаква любезност — отвърнах, леко раздразнен, — не е нужно да бъде изтъргувана срещу нещо.

— Благодаря ти. Искам да получа от теб обещание, че никога и на никого няма да кажеш как сме се запознали.

— Но разбира се — отвърнах с готовност.

— Никога не се е случвало. Може и да си срещнал по път в Кент млада блудница, но не съм била аз. Сега произхождам от почтено, но обедняло семейство в Хертфордшир и съм доведена в Лондон от милорд като далечна родственица на съпругата му. Коя съм и каква съм, на никого не е известно и държа да си остане така.

— Не изглежда да ти е навредило по никой начин.

— Не, но ще ми навреди, ако той оттегли протекциите си.

— Мислиш ли, че би го сторил?

— Естествено. Той не е жесток човек. Ще ми определи издръжка, а и аз вече съм спестила добра сума пари. Когато остарея, ще разполагам със средства да живея. И все пак най-разумно е да се омъжа, само че няма да си намеря добра партия, ако миналото ми стане известно.

— Намислила си да се омъжиш? — намръщих се. — Имаш ли вече кандидат?

— Имам колкото щеш — отвърна тя с приятен смях. — Вярно, нито един не се е осмелил да ми направи предложение, това би било прекалено дръзко. Но като жена със средства, каквато ще бъда, при това осигуряваща връзки с един от най-влиятелните хора в кралството, ще съм ценна награда, стига някой да не ме погуби с безгрижно дрънкане. Не бих казала, все пак, че бракът ме привлича.

— За повечето жени той е красива мечта.

— Да дам изработеното с тежък труд на съпруга си? Да не мога да правя нищо без негово позволение? Да рискувам да бъда лишена от собствените си пари, когато той умре? О, да, бива си я мечтата, няма що.

— Ти ми се подиграваш — заявих мрачно.

— Мъничко може би — засмя се тя. — Но позицията ми пред моя бъдещ съпруг ще е по-силна, ако бъда Катрин Хани, дъщеря на Джон Хани, ескуайър от Хертфордшир, а не бившата блудница Кити.

Вероятно съм й се видял оклюмал, тъй като не ми бе леко да приема това условие. Ами ако научех, че се омъжва за джентълмен, пък било и непознат за мен? Можех ли да стоя настрани и да си мълча, когато човекът излага на риск доброто си име и ще трябва да живее под постоянна заплаха от изобличение?

— Не търся от теб одобрение, нито покровителство. Моля само за мълчанието ти — каза тихо тя.

— Ами какво толкова — отвърнах накрая, — явно живеем във времена, когато уличниците стават знатни дами, а дамите — уличници. Произходът за нищо не се брои, външността е всичко. Няма да твърдя, че не можеш да станеш по-добра съпруга от много дами по рождение. Затова ви давам думата си, госпожице Хани от Хертфордшир.

Предоставих й много с това си обещание и тя го оцени. С мъка на сърце се почувствах длъжен да не го удържа в по-късни времена, когато научих, че се омъжва за Джон Маршал, заможен джентълмен от Хампстед. Много се терзах как да постъпя и с голяма неохота заключих, че дългът ми налага да пиша на човека и да му съобщя каквото знаех за жената, която се канеше да злоупотреби с името му.

За щастие всичко това беше в бъдещето. А тогава тя ми бе дълбоко благодарна, иначе не би ми помогнала.

— Надявам се с малките си открития да ти се отблагодаря за тази втора добрина, която ми оказваш. Много се колебая, но все пак ще ти разкажа какво узнах, а после ще те запозная с господин Джордж Колъп, който се съгласи да се отбие по-късно.

— Кой е той?

— Управителят на имотите на херцог Бедфорд. Изключително влиятелен човек, тъй като ръководи едно от най-големите състояния в страната.

— Остава да се надяваме, че при всичко това е честен и почтен.

— Да. И непоколебимо верен. Много способен също така. Ето защо му плащат сто лири годишно, плюс че са му поети всички разходи.

Това ми направи силно впечатление. Баща ми винаги сам бе управлявал имението си, а и във всеки случай не би могъл да плаща толкова на един служител.

— Ще се намерят мнозина, които биха му платили двойно, защото той направи херцога още по-богат, отколкото беше преди. Казват, че негова светлост и чифт чорапи не си купувал, без да се посъветва с господин Колъп.

— А какво отношение има той към сър Самюъл Морланд?

— Блатата — отвърна тя. — Възложен му е надзор над отводняването на Фенските блата, замислено от херцог Бедфорд. И той знае за това повече от всеки друг, съответно знае много и за сър Самюъл.

— Разбирам. И какво друго узна за мен?

— Не много. След възкачването на Негово Величество на трона този Морланд е получил пенсии и синекурни длъжности, но се хвали с още много такива, които не е получил. Изглежда според него е извършил услуги, за които никоя награда не е достатъчно голяма. Само че моят лорд не ги оценява чак толкова високо.

— Изразявай се по-ясно, Кити — настоях аз. — Нищо чудно това да е дело за съд. Не мога да допусна свидетелства в моя полза да се крият зад мъгляви слова.

— Узнах го от милорд едва днес — поясни тя. — Ти сигурно знаеш, че той е бил един от най-верните поддръжници на краля и заради него е търпял дълги години лишения и изгнание. Не одобрява онези, които са пренасочили своята лоялност в последната минута. По неговите думи му е категорично известно, че Морланд се е срещал с лорд Мордаунт, когато и двамата са били в Савоя. Някак е замесен в ареста на Мордаунт и други заговорници и е бил свидетел на съдебния процес, при който Мордаунт е бил оправдан. Милорд спомена също, че почти всичките си награди и пенсии Морланд е получил благодарение на ходатайството на лорд Мордаунт. Странна любезност към човек, за когото се предполага, че се е опитал да те прати на бесилката. Дори повече, отколкото човек би сторил за дългогодишен приятел. Ето това каза милорд.

Когато тя замълча, аз я погледнах внимателно. И тя ми кимна.

— Сам трябва да си направиш изводите — каза. — Попитах милорд, но той отговори, че обикновено най-очевидното е истина.

— И какво означава това?

— Заяви, че повече помощ не може да окаже. Ако повдигне обвинения срещу Мордаунт, това ще изглежда като пряко нападение срещу Кларендън. Двамата са толкова близки, че нападки срещу единия означават атака и срещу другия. Но ти желае успех и моли да приемеш съвета му. Ако размислиш внимателно, ще откриеш доказателства за онова, което казва. Джак, какво ти е?

Облекчението, което изпитах при тези думи, бе тъй огромно, че бях принуден да се наведа напред в креслото и силно да стисна с ръце тялото си, та да не се пръсне от преголямата ми радост. Най-сетне бях намерил човек, вярващ, че онова, което бях знаел винаги, е истина. Получил бях доказателството, от което се нуждаех. Удивителното бе, че го дължах на такъв източник; че разрешението на всичките ми беди — почти разрешение — ми бе съдено да чуя от устата на блудница. Но се случи именно така, защото ангелите Господни могат да приемат най-различен облик също като слугите на дявола.

Вече знаех кой е скалъпил обвиненията срещу баща ми, знаех кой е истинският предател и ми оставаше да узная само защо така бяха постъпили именно с моя баща, а не с някой друг. Бях близо до възможността да изоблича Търлоу в най-гнусна низост и да оправдая смъртта му от моята ръка. Отпуснах се на коляно, целунах й ръката отново и отново, докато тя не се разсмя и не я дръпна.

— Хайде де! — възкликна. — С какво заслужих такова обожание?

— Ти сложи край на дългогодишни мъки и премахна петното от доброто име на семейството ми. А ако ми се усмихне щастието, благодарение на теб ще си получа обратно своите имоти и надежди за славно бъдеще. Ако някой заслужава обожание, то това си ти.

— Благодаря, любезни рицарю — каза тя. — Макар и да не виждам къде е моята заслуга. Само ти повторих думите на милорд.

— В такъв случай му поднасям благодарности чрез теб. Той без съмнение е най-добрият господар, който може да си пожелае всеки човек… или жена. Може да е дръзко от моя страна, но ако се представи случай, когато това може да бъде сторено без неудобство, бъди добра да му предадеш моята благодарност и готовността ми да му служа безусловно. Стига да му потрябвам, готов съм да сторя всичко за него.

— Непременно. А ти колко дълго ще останеш в Лондон?

— Утре трябва да замина.

— Жалко. Искаше ми се да те представя на него. Другия път пиши предварително и ще се погрижа той да покаже пред всички, че гледа на теб като на приятел.

— Е, това вече би било прекалено — отвърнах. — Но ще съм ти благодарен, ако стане ясно, че се ползвам от неговото покровителство.

— Така и ще бъде. А ето го и господин Джордж Колъп — добави, когато по стълбите се чуха тежки стъпки.

Долният му произход си пролича още при влизането му в стаята, когато ниско се поклони на тази, която приемаше за знатна дама. Движенията му бяха тромави, речта груба, такъв бе и дорсетският му изговор. Беше син на фермер арендатор и бе събудил вниманието на негова светлост със своите умения. Впрочем, в това нямаше нищо лошо, ала необходимостта да слушам селското му бучене беше висока цена за услугите му. Очевидно финансовите му способности бяха наистина силно развити, защото с нищо друго не можеше да се похвали.

Дългите години достъп до благородно общество ни най-малко не бяха изфинили обноските му, нито бяха придали изтънченост на говора му, той принадлежеше към онези екземпляри от простолюдието, които се гордеят със своята недодяланост. Едно е да презираш изнежеността в столицата и двора, но съвсем друго преднамерено да отхвърляш елементарната благовъзпитаност. Това как Колъп се тръшна в креслото с такава сила, че краката му се огънаха, а после извади носна кърпа да си обърше челото — беше набит и тежък мъж с морав нос на аленото лице — не оставяше съмнения, че не брои за нищо изисканите маниери.

— Този джентълмен е господин… ъъ… Гроув — подхвана Кити с усмивка в посока към мен. — Много е увлечен от плановете за пресушаване на блатата. Ето защо ви помолих да се срещнете с него, та нали никой не знае по този въпрос повече от вас, който наблюдавате земите на негова светлост.

— Така си е — рече той и приел, че това е напълно достатъчно, не добави нищо повече.

— Баща му има заблатена низина и той би искал да узнае могат ли да помогнат в случая машините на сър Самюъл Морланд. Много е слушал за тях, но не знае как да отличи хвалбите от истината.

— Е, ами… — изръмжа той и отново млъкна, потънал в размишления на тази важна тема.

— Баща ми — намесих се, за да избавя Кити от участие в този тежък разговор, — се опасява, че машините ще изискват големи разходи и тези пари може да се окажат хвърлени на вятъра. Много би желал да си изясни реалното положение на нещата, но установих, че сър Самюъл не е склонен към открити отговори.

Колъп прихна кратко.

— Което си е така, така си е — заяви той. — А аз не мога да ви помогна. Ние не ползваме неговите машини.

— Но доколкото разбрах, всички планове се крепят на него.

— Той е от онези, дето си придават важност без всякакво основание. Истината е, че е вложил само пари. Сър Самюъл притежава около триста акра в Харланд Уит, които след отводняването ще струват десет пъти по-скъпо, отколкото сега. Разбира се, и сравнение не може да става с имотите, които владее негова светлост. А те са деветдесет хиляди акра.

За голямо удоволствие на Колъп аз ахнах от изумление.

— Да, голямо начинание е. Общо територията е с площ триста и шейсет хиляди акра. Пустош, която, с помощта на човешкия ум и Божията милост, ще започне да дава богата реколта и всъщност вече дава.

— Нима земята е съвсем безплодна? Ами тамошните жители? Както съм чувал, не са малко.

Той вдигна рамене.

— Изкарват си прехрана някак. Но когато се наложи, изселват ги.

— Сигурно излиза много скъпо.

— Не е лъжа. Много хора са вложили пари, но пък изгодата е толкова сигурна, че няма от какво особено да се опасяват. Само дето на места селяни или земевладелци бавят работата.

— Ами тогава не е докрай сигурно начинание.

— Всички трудности може да бъдат преодолени. Ако селяните възразяват, изселват ги, ако пък земевладелците отказват да дадат съгласие, намират се начини то да бъде получено. Някои са съвсем законни, а други — тук очите му весело проблеснаха — не чак толкова.

— Нима някой от земевладелците се противи?

— И още как! По всякакви причини, произтичащи от злоба или невежество, хората вече трийсет години ни поставят пръти в колелата. Но сега, когато се уреди проблемът с Престкот, повечето пречки са отстранени.

При тези думи сърцето ми започна да бие по-бързо и аз с мъка сподавих смаяно възклицание. За щастие Колъп не се отличаваше с наблюдателност, а и Кити, забелязала колко съм потресен, цели десет минути отвлича вниманието му с глупави придворни клюки.

— Но аз ви прекъснах, господине — весело заяви тя след малко. — Разказвахте ни за вашите битки там. А кой е този човек, когото споменахте? Престуик ли казахте?

— Престкот — поправи я Колъп. — Сър Джеймс Престкот. Години наред ни беше трън в петата.

— Нима не е искал да забогатее? Странно, че в подобни случаи се налага някой да бъде уговарян.

— То се знае, че искаше да забогатее — усмихна се Колъп. — Бедата беше в неговата завист.

Кити го погледна въпросително, а Колъп бе тъй доволен да удовлетвори любопитството й, че изобщо не заподозря как изобличава собствената си низост и тази на други с всяка своя гнусна дума.

— От разделението на земята той не получи особена изгода и се опасяваше от появата на по-значителни от него хора в край, където родът му бе господствал не един век. Затова подстрекаваше местните жители да съсипват онова, което строяхме. Изграждаме дига, а паплачта излиза нощем и пробива дупки в нея. Поведохме дела срещу тях, но той в ролята си на магистрат ги обяви всичките за невинни. И това продължи с години. После дойдоха смутните времена и въпросният сър Джеймс отиде в изгнание. Ала с войната парите се свършиха; във всеки случай част от земята му беше точно на пътя на канала, който трябваше да прокопаем, а той категорично отказваше да я продаде. Без неговата земя една цяла река трябваше да се отклони или петнайсет хиляди акра да бъдат изоставени.

— Значи разумно е било да му предложите още по-голяма сума.

— Той не би приел. — Калъп се усмихна и размаха укорно пръст към Кити. — И тук се намеси Божията милост, както става често, когато сме изпаднали в отчаяние. Сър Джон Ръсел, братовчед на господаря ми, го узна от самия сър Самюъл Морланд и достави всички сведения, които ни бяха нужни, та Престкот да бъде принуден отново да бяга от страната. Управляващият имението му нямаше изход освен да продаде имотите, за да не бъдат отнети заради дългове, и ние прокопахме своя канал тъкмо там, където ни бе нужно.

Не можех повече да гледам грубата му самодоволна физиономия и сериозно се опасявах, че ще го пронижа с кинжала си, ако чуех още една дума от него. Пред очите ми се спусна червена мъгла, главата ми се завъртя и аз със сетни сили се изправих и отидох до прозореца. Не можех да мисля от болката, раздираща черепа ми, чувствах как по челото ми се стича пот и капе върху дрехите ми, а гърлото ми се беше стегнало и едва дишах. Необходимостта да изслушам как тоя мърляв и безроден човек е скроил падението на баща ми в името на печалби, ме възмути до дъното на душата. Не можех дори да се зарадвам, задето се бях приближил на крачка от целта си, дотолкова ме преизпълниха с мъка подлостта и користолюбието на тези хора. Сега поне ми стана ясно защо в Тънбридж Уелс сър Джон Ръсел отказа дори да ме погледне. Не би могъл да понесе такъв срам и да продължи да живее.

— Зле ли ви е, господине? — чух разтревожения глас на Кити.

Тя навярно бе забелязала как е пребледняло лицето ми, докато стоях до прозореца и се мъчех да се овладея. Стори ми се, че зададе въпроса си някъде отдалеко, и й се наложи да го повтори няколко пъти, преди да отговоря.

— Да, благодаря ви. Често страдам от мигрена. Мисля, че причината е градският въздух и твърде отоплените ви апартаменти, с които не съм свикнал.

На Колъп поне му стигна умът веднага да се извини и да си тръгне. Чух с каква церемониална учтивост Кити му благодари за любезността и повика лакея да го изпрати до вратата. Струва ми се, че мина доста дълго време — макар че с еднаква сила можеше да са и минути, и часове, — преди да събера достатъчно сили да се отдръпна от прозореца. Тя вече беше приготвила студен компрес, който постави на челото ми, а за подкрепление ми даде да изпия чаша охладено вино. Истината е, че бе по природа добра жена, една от най-добрите, които съм срещал.

— Дължа ти извинение — казах й. — Боя се, че те поставих в много неловко положение.

— Нищо подобно — отвърна тя. — Полежи тук, докато силите ти се върнат. Не схванах докрай важността на неговия разказ, но разбрах колко силно те потресе.

— Да, така е — потвърдих. — Всичко се оказа къде по-лошо, отколкото си представях. Макар че би трябвало да се досетя как в дъното на всичко лежи тъкмо такава подлост. Но разследването ми трая толкова дълго, че бях сварен неподготвен. Явно не понасям добре моментите на криза.

— Искаш ли да ми разкажеш? — предложи тя, докато сменяше компреса на челото ми.

Седеше съвсем близо до мен и парфюмът й вече не ме отблъскваше, тъкмо обратното. Топлината на гърдите й, опрени до рамото ми, също събуди дълбоко заровени у мен чувства. Хванах ръката й, която тя бе положила на челото ми и я придърпах по-близо към себе си, но преди да съм успял да изразя желанията си, тя се изправи и се върна на креслото си, като ме дари с печална усмивка, в която забелязах съжаление.

— Ти претърпя силен шок — каза. — По-добре към него да не бъде добавяна и грешка. Стигат ти влиятелните врагове, не си струва да ги увеличаваш с нови.

То се знае, тя беше права, макар да бих могъл да отговоря, че при такова количество още един ще е без значение. Ала тя беше против. Това не би ми попречило с онази Кити, която познавах преди, само че времената бяха въздействали и на мен като на всички останали. Нямаше как да не се отнасям с нея като с дама и затова се въздържах, при все че настойчивостта щеше да ми донесе желаното успокоение.

— Е, ще обясниш ли защо пребледня така?

— Не — отсякох, — това е прекалено важно. Не че не ми се иска да ти се доверя, но се опасявам някой да не узнае за успеха на разследването ми. Не искам те да бъдат предупредени. Но, моля те, предай на своя лорд моите благодарности и му кажи, че възнамерявам незабавно да действам в съгласие с думите му.

Тя обеща и с достойнство обузда любопитството си. Колкото до мен, работата ми тук бе приключена и се приготвих да си вървя. Отново и отново й благодарих за добрината и помощта и й пожелах всякакви успехи. Тя леко ме целуна по бузата на сбогуване — за пръв път получих подобна ласка от жена, тъй като от майка си не бях познал такова нещо.

[1] Вкус (фр.). — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

На връщане към Оксфорд разполагах с достатъчно време да обмисля всичко, което бях чул и узнал, макар че около мен продължаваше да витае преследващата ме зла магия. Конете се спъваха и падаха, на кочияша му се налагаше да ги запряга наново; връхлетя ни неочаквана буря и превърна пътя в море от кал; и най-ужасното — когато един от пътниците дръпна завеската, през прозорчето влетя огромна врана и се замята в паника, като ни кълвеше и удряше с криле (най-вече мен), докато не й скършиха шията и не я изхвърлиха през същото това прозорче. Не бях единственият, който не го прие за случайност — пътуващият също за Оксфорд свещеник бе не по-малко загрижен и припомни, че древните са смятали тези птици за вестители на беда и слуги на зли духове. Премълчах си пред него, че е по-близо до истината, отколкото предполагаше.

Това напомняне за мрака, към който се завръщах, гнетеше душата ми, но аз се заставих да се отвлека от тези мисли и започнах да си преговарям на ум целия спектър от престъпления, които моето разследване бе извадило на бял свят. Когато в далечината се показа Оксфорд, всичко беше стройно подредено и тезата ми изглеждаше ясна и убедителна, сякаш бе представяна в съд. Пледоарията ми беше прекрасна, макар така и да не ми се предостави случай да я произнеса. Боя се, че докато колата се друсаше по оксфордския път, хвърлих спътниците си в смут: мислите дотолкова ме бяха завладели, че на няколко пъти започвах да говоря на глас и правех изразителни жестове, с които подчертавах доводите си.

Ала въпреки тържеството в съзнанието си знаех, че ми предстои да свърша още много. Идеалният аргумент, безупречен в своите предпоставки и построение, насочващ към логически неизбежен извод, тържествува в диспутите, тъй като в тях властва силата на логиката. Но в съдебната зала не е чак толкова полезен, каквото и да говорят ораторите за своето изкуство. Не, на мен ми трябваха показания от свидетели, при това неотстъпващи по положение на джентълмените, които щях да обвиня. Надали можех да се надявам, че Морланд или лорд Мордаунт ще кажат истината; колкото до сър Джон Ръсел, той вече бе демонстрирал своята подлост и коварство. Търлоу нямаше да тръгне да свидетелства в моя полза, а доктор Гроув с нищо не можеше да ми помогне.

От всичко това следваше, че трябва да се видя със сър Уилям Комптън. Все още не се съмнявах, че трудно би се намерил по-честен и прям човек и мисълта, че подозренията ми спрямо него са несправедливи, ми носеше голяма утеха. Невъзможно би било да бъде уговорен за безчестна постъпка и аз не се съмнявах, че той се е съгласил да продаде имението ми едва когато са го убедили, че грехът на баща ми е огромен и няма защо повече да се съобразява с нашето семейство. Да си мислиш, че те е предал човек, когото си имал за съвсем друг, е наистина тежък удар. И ако той бе повярвал, че моят баща, най-близкият му съратник, е предател, то всички останали биха го приели на доверие. Ето защо тъкмо него бяха избрали за разпространяване на лъжливите измислици.

Не можех да се отправя към сър Комптън веднага, тъй като заради лошото време пътищата бяха станали почти непроходими, а и във всеки случай трябваше да сложа в ред университетските си дела. Бях отсъствал през по-голямата част от семестъра и преди да тръгна на път, трябваше да измоля прошка като мънкащ ученик. От мен се изискваше много малко извън присъствието ми, но това правило трябваше да спазвам. Така или иначе, добре щеше да ми дойде някоя и друга седмица за спокойни разсъждения, макар че тогава, естествено, пламенният ми темперамент копнееше да доведа делото си докрай възможно най-бързо.

По това време малкото ми приятели все повече се откъсваха от мен, потънали в своите нищожни занятия. Това ме огорчи силно, но най-печална бе промяната у Томас: при завръщането ми той не ме попита нито за здравето ми, нито за напредъка на моите проучвания, а едва щом пристъпих през прага, се впусна в оплаквания, така че завършекът на цялата история не би трябвало да ме учуди толкова, колкото това стана в действителност.

Накратко казано, беше му се изяснило, че постът ще му бъде отнет от доктор Гроув. Времената се меняха по-бързо от предположенията му. Въведените от правителството нови закони за строго съблюдаване на догмите на англиканската църква предвиждаха наказания и за най-малките отклонения от тях. Индепендентите, презвитерианците, с една дума, всички, освен почти католиците (по думите на приятеля ми), трябваше да бъдат смазани, уморени от глад, лишени и от най-малка надежда за доход или други блага.

Лично аз само можех да приветствам подобни закони и бях на мнение, че отдавна трябваше да бъдат въведени. Сектантите благоденстваха при Кромуел и не виждах защо и сега трябва да преуспяват. Повече от двайсет години бяхме търпели тези арогантни самозванци, които, докато бяха на власт, подлагаха на гонения и тормоз всички несъгласни. Какво право имаха да се оплакват, когато властта беше обърната против тях за справедливо възмездие?

Томас, разбира се, виждаше нещата по друг начин. По негово мнение благополучието на страната зависеше от това ще получи ли той осемдесет лири годишен доход и брачното блаженство, невъзможно без тях. Сам не си даваше сметка каква опасност представлява и колкото по-очевидно ставаше, че няма да постигне заветното си желание, толкова повече нарастваше враждебността му към доктор Гроув, неусетно прераснала от неразбирателства в неприязън, а после и в неистова омраза.

— Всичко иде от колежа — негодуваше той. — И особено от ректора. Толкова са предпазливи, така се боят да не предизвикат неудоволствие или дори най-бегъл упрек, че са готови да пренебрегнат интересите на енорията и да възложат поста на такъв като Гроув.

— А ти сигурен ли си? — попитах. — Ректорът направо ли ти го каза?

— Не беше нужно — отвърна Томас с озлобление. — Той е толкова хитър, че никога не говори директно.

— Но може би просто не е в състояние да стори нищо — посочих. — Все пак не ректорите разпределят енориите.

— Неговото влияние ще реши въпроса. Лорд Мейнард пожела да узнае мнението на факултета, преди да възложи поста на някого. Всички ще вечеряме заедно и тогава старшите членове на факултета ще произнесат присъдата си. Джак! — възкликна той с отчаяние. — Не знам какво да правя! Нямам друг евентуален покровител. Та аз не съм Гроув, който може да разчита на милостта на много знатни фамилии, ако помоли за нея.

— Е, хайде де — рекох бодро, макар себичността му все повече да ме дразнеше. — Нещата не стоят чак толкова ужасно. Ти си оставаш член на факултета на този колеж, а учен човек с добри препоръки винаги ще намери място в света. Длъжен си да ухажваш властимащите със същото усърдие, с което залягаш над книгите си, защото второто без първото е невъзможно. Не по-зле от мен знаеш, че да се сдобиеш с покровителството на онези, които могат да те издигнат, е единственият начин, достъпен за достойните хора да се уредят в живота. Ако разрешиш да се изразя така, ти твърде дълго пренебрегваше този свят заради онзи.

Казах го не като осъждане, макар и може би такова да се криеше в думите ми. Във всеки случай те разсърдиха Томас, дотолкова възбуден бе духът му и чувствителен към всеки упрек.

— Искаш да кажеш, че сам ще съм си крив, ако бъда лишен от поста по този начин, така ли? И аз съм причина ректорът да издига друг в моя вреда?

— Не, нищо подобно — отвърнах. — Макар че по-сърдечно отношение към колегите ти би могло да накара немалко от тях да те подкрепят. Аз просто казвам, че ти не положи ни най-малко усилие да си спечелиш разположението на влиятелни хора. Няма как да не си чувал често за такива, на които е поверена енория. Ти писа ли им? Опита ли се да станеш наставник на синовете им, когато постъпват тук? Напечата ли проповедите си и изпроси ли разрешение от някой знатен големец да му посветиш книгата си? Направи ли си труда да вършиш услуги наоколо, които предполагат насрещни задължения? Не и не. В своята гордост само се гърбеше над книгите и вярваше, че това е достатъчно.

— Ами то трябва да е достатъчно! Не ми подобава да се кланям и подмазвам. Аз съм Божи служител, не придворен.

— Ето че проявяваш гордост и самомнителност. С какво право искаш да се отличаваш от другите? Мислиш, че дарбите ти са толкова големи, добродетелта ти тъй ненадмината, а познанията ти толкова обширни, че за разлика от околните, можеш да презреш домогването? Дори твоята чистота и възвишеност да не са породени от гордост, можеш да не се съмняваш, че хората така си мислят.

Мъмренето беше сурово, но необходимо и ако го нараних, то бе само с най-благородни намерения. Томас беше добър човек, но непригоден за този свят и съответно за служител на англиканската църква. Не, не се шегувам, тъй като църквата е най-доброто въплъщение на Божиите намерения на земята и тъкмо Той се разпорежда с човека според Своята воля. Томас бе длъжен да търси подкрепата на висшестоящите също както по-нискостоящите трябваше да я търсят от него. Може ли да съществува цивилизовано общество без постоянен поток от парични и други услуги между низините и висините? Или той си въобразяваше, че силните на деня ще се състезават помежду си за честта да станат негови покровители? Отказът му не само свидетелстваше, че у него отсъства смирение, а и че по същността си е един безбожник.

Може и да извърших грешка, като казах онова, което казах, и безспорно постъпих неправилно, като продължих да му разяснявам неговите заблуди, тъй като несъмнено това подтикна Томас по пътя към ужасното нещастие, което играе такава важна роля в повествованието на господин Кола. Но нали в разговорите това постоянно се случва: хора, причинили обида, я задълбочават, като настояват на правотата си.

— Томас — проговорих меко с мисълта, че колкото по-рано признае истината, толкова ще е по-добре за него. — Гроув е по-възрастен от теб на години и с повече права. Тринайсет души, управляващи този колеж, го познават от дълго време, докато ти си там от неотдавна. Той се е постарал да стане приятен на лорд Мейнард, а ти — не. Предложил е на колежа част от прихода си, което ти не можеш да сториш. Бих искал нещата да стоят иначе, но ти си длъжен да погледнеш истината в лицето: няма да видиш този пост, докато Гроув е жив и сам има намерение да го получи.

Ако знаех до какво ще доведе това, разбира се, бих си премълчал, но кротостта на поведението му ме заблуди и нито за момент не помислих, че казаното от мен може да го подтикне към подобно злодеяние. Нещо повече, убеден бях, че ако бях редом с него, доктор Гроув нямаше да умре. Известно е, че когато объркването в душата ти не може да намери отдушник, то нараства ли, нараства — знам го по себе си. Моите съвети и уговаряне биха попречили на Томас да се преизпълни с неудържима ненавист и да се реши на онова, на което се реши. Или пък аз щях да отгатна намерението му и да му попреча. Ала по това време се намирах в затвора и не можех да спра ръката му.

* * *

Забелязвам, че почти не споменавам доктор Уолис, след като разказах как го посетих в дома му на улица „Мъртън“, и сега следва да му отделя място, за да разкрия неговото коварство. От думите на Морланд ставаше ясно, че той трябва да е знаел нещо за заговора срещу баща ми, тоест беше ме излъгал в очите. Помоли ме да му намеря документи на баща ми, а всички необходими вече са били в собственото му бюро. Реших да го изоблича лице в лице и му написах учтиво писмо, в което изразявах своите почитания и деликатно намеквах, че бих искал да се отбия при него. Отговорът му бе неясен и пренебрежителен и затова няколко дни по-късно се отправих да го навестя.

По това време той живееше в Новия колеж, тъй като домът му се ремонтираше, а в неговия колеж нямаше помещения като за човек с този ранг. Жена си бе пратил в Лондон, където и сам възнамеряваше да замине след края на семестъра. Усмихнах се, като установих, че сега бе близък съсед на доктор Гроув, защото бе трудно да си представи човек двама господа, които дотолкова да не се понасят един друг.

Заварих Уолис в лошо настроение, тъй като той е от хората, които не търпят неудобствата. Изгнанието от собствения му дом, лишаването от прислугата и необходимостта да понася нежелано общество в трапезарията на колежа, когато от кухнята отказваха да му пратят храна горе, никак не способстваше за добронамереност, както скоро се убедих, едва влязъл през вратата и стиснал зъби за лошото му отношение. Той беше брутално неучтив, а на моменти буквално обиждаше и заплашваше, с което ме накара да съжаля, че поначало бях решил да се обърна към него за помощ.

Накратко, наруга ме, че съм му писал, заяви, че нямам никакво право да се обръщам към него. Съгласил се с голямо нежелание да ми помогне, ако му предоставя нужните материали, но бил крайно възмутен от моята натрапчивост.

— Но аз ви обясних, че нямам нищо — казах. — Дори баща ми да е имал някакви книжа, то те са се изгубили. По-скоро вие би трябвало да притежавате такива, защото ме осведомиха, че сте разшифровали документи, хвърлили сянка върху името му.

— Аз? — възкликна той с престорена изненада. — Това пък откъде ви хрумна?

— Сър Самюъл Морланд е взел писмата, над които вие сте работили, и ги е представил на краля. Предполага се, демонстрирали са, че моят баща е предател. Аз вярвам, че писмата са стъкмени по нареждане на Търлоу. И бих искал да ги видя, за да получа веществено свидетелство.

— И това ви го разказа Самюъл?

— Той ми изсипа куп всевъзможни лъжи. А истината открих сам.

— Поднасям ви поздравления — рече той, преминал внезапно към дружески тон. — Явно сте се оказали по-проницателен от мен, защото и на ум не ми е идвало, че мога да бъда измамен от Търлоу или Самюъл.

— Ще ми ги дадете ли?

— Уви, млади човече, не ми е по силите. Не са у мен.

— Не може да бъде! Морланд каза…

— Самюъл е голям фантазьор. Възможно е да казвате истината и Самюъл да ме е изиграл по този начин. Но аз не притежавам оригиналите.

— Къде са те тогава?

Той вдигна рамене. И по движенията му, и по това как избягваше да ме погледне в очите, разбрах, че лъже.

— Ако изобщо са се запазили, предполагам, че се намират у господин Търлоу. Стига да се запасите с търпение, ще разпитам предпазливо…

След горещи благодарности от моя страна и не по-малко лицемерно възхищение от негова си тръгнах, убеден, че доктор Уолис държи въпросните писма някъде наблизо, където да са му под ръка.

* * *

След срещата няколко дни останах на легло, което силно ме разстрои. Ала тъй като знаех причината за неразположението си, разбирах отлично, че ще е излишно харчене на пари да викам лекар, затова просто лежах и страдах, докато болестта ми не отмина и главата ми не се проясни достатъчно, че да успея да стана. През голяма част от времето се молих и това благочестиво занимание ми донесе огромна утеха, успокои душата ми и ме изпълни с тайнствена могъща сила, достатъчна, за да осъществя завета на своя баща.

Беше настъпил вторият ден на март, когато се отправих към Комптън Уинейтс. Сутринта се измъкнах тихо от постелята на моя наставник и за да не събудя останалите студенти, облякох се на стълбищната площадка с най-топлите и дебели дрехи, които имах. Взех ботушите на единия от тях, след като тайно ги бях премерил няколко дни преди това.

Нуждата ми бе огромна, а студовете бяха невиждани от много години и без здрави кожени ботуши мъките ми щяха да са нетърпими. После уговорих търговец, отправил се на север с ръкавици и разни други стоки за Йоркшир, да ме откара до Банбъри, а в замяна за услугата приех да бутам каруцата, когато затънеше в калта и да хващам поводите, щом той се измореше.

От Банбъри нататък поех пеша и се добрах до Комптън Уинейтс късно вечерта, дълго след падането на мрака. Когато влязох през тежката входна врата, плеснах с ръце да повикам слуга, който да доложи за мен. Сторих го с показна дързост, макар да бях изпълнен със страх, защото не знаех как ще бъда приет. Все още пазех спомена за реакцията на сър Джон Ръсел и нямаше да го понеса, ако сър Уилям също ме изгонеше.

Ала скоро се успокоих, тъй като той лично слезе по стълбите да се здрависа с мен и радостно ме приветства с добре дошъл в дома си. Каквото и лошо чувство да бе извикало у него името ми, то остана скрито.

— Учуден съм да те видя, Джак — каза сърдечно той. — Какво те води тук? Семестърът в университета още не е свършил, а ти все така си студент, нали? Изненадан съм, че са ти разрешили да напуснеш града. По мое време не бихме могли и да си помислим да отсъстваме.

— Получих специално разрешение — отвърнах. — Имам разбран наставник.

— Е, радвам се, че си тук — каза той. — Твърде отдавна не сме се виждали. В салона гори силен огън, върви бързо там да се сгрееш. Това преддверие е студено като милостиня.

Такъв радушен прием напълно ме зашемети и аз се упрекнах за съмненията в добротата на сър Уилям. Добродушието и гостоприемството бяха свойствени на неговата природа. В този смисъл бе истински провинциален жител. Румен и с плътно телосложение, той се отличаваше с непресторена прямота и беше безкрайно предан на делото и хората, на които бе отдал сърцето си.

Бях твърде уморен и замръзнал, за да започна веднага да задавам въпроси, затова му позволих да ме съпроводи до пламтящия огън и да ме настани сред благодатната топлина, която бе във възхитителен контраст със студа в стаята извън въздействието на пламъците. Слуга ми поднесе топло вино и храна и аз им се насладих в самота. Сър Уилям се извини, като каза, че му е нужен половин час, за да довърши някаква своя работа.

Когато той се върна, бях почти заспал. Не че беше отсъствал толкова дълго, но топлината и виното бяха замъглили мисълта ми, което показваше колко голяма е умората ми. И докато седях там стоплен и обграден от покой, завладя ме печал. Не много отдавна това бе мой дом и се оказа, че въпреки всичко случило се, бях запазил към него своята привързаност. Живял бях с това семейство по-дълго, отколкото с родното си, и тази къща познавах по-добре от онази, която дори вече не се водеше на мое име. С подобни чувства и налегнала ме сънливост седях край огъня, пийвах вино и размишлявах над странното стечение на обстоятелствата, докато връщането на сър Уилям не ме принуди да се постегна и да събера мислите си.

Тук следва да се върна към една от главните цели на моето повествование или поне към въпроса, който ме принуди поначало да се обърна към перото и хартията. Трябва да обсъдя моите взаимоотношения със синьор Марко да Кола и стойността на неговия разказ. Както споменах и по-рано, намирам паметта му странно работеща, защото той подробно излага всякакви незначителни случки, а изобщо не споменава дела с несравнимо по-голяма важност. Не знам причината, а и поради давността на изминалите години тя не ме интересува. Моята задача тук се заключава в това да нанеса поправки в тези места от разказа му, които засягат пряко мен.

И първата е, че тази вечер сър Уилям се върна съпроводен от Марко да Кола.

Предполагам, имал е основателна причина да изопачи историята за пристигането си в Англия, защото мога да свидетелствам, че тя не е вярна. Обстоятелствата далеч не бяха такива, каквито той твърди: не е пристигнал в Лондон и не се е отправил веднага след това право към Оксфорд. Беше прекарал в страната цели десет дни преди това. Видя ми се нелеп дребосък; неговите дрехи в резедаво и лилаво с чудата кройка нямаше как да не привлекат вниманието на такова място, а ароматът на парфюм, който го предшестваше преди още да е влязъл, бе наистина незабравим. По-късно, когато заедно с Лоуър ме посети в затвора, можех да назова посетителя си, преди тъмничарят да е отворил вратата, толкова силни благоухания разнасяше.

Ала при всичките си странности той ми хареса и едва по-късно установих, че първото впечатление от него не отговаря на истината. Тогава видях невисок дебеланко с весели очи и непринуден смях. Всичко го забавляваше и събуждаше интереса му. Говореше малко, тъй като не владееше задоволително английски (и при все това далеч по-добре, отколкото ми се стори тогава), седеше тихо, кимаше и одобрително се засмиваше на думите ни, сякаш чуваше остроумни шеги и извънредно интригуващ разговор.

Само един път по време на тази първа среща бих могъл да заподозра, че не е съвсем какъвто изглежда. Веднъж, докато със сър Уилям водехме разговор, забелязах как в очите му припламна огънче и по пухкавото му, безобидно на вид лице пробяга хитро изражение. Но кой обръща внимание на подобни мимолетни впечатления, когато всичко останало свидетелства за обратното? Просто игра на светлината, отблясък на пламъците в сумрака на стаята и толкова.

Тъй като той не можеше или не желаеше да участва равностойно в разговора, ние със сър Уилям беседвахме помежду си и постепенно почти забравихме за присъствието на чужденеца. Сър Уилям го представи като човек, с когото има търговски отношения, защото като началник на артилерийското управление (мизерната му награда за неговата усърдна служба в услуга на краля) беше длъжен да се среща с много чуждестранни търговци, а както разбрах, бащата на Кола бе сред най-видните от тях. Нещо повече, каза сър Уилям, семейството било добър приятел на великата кауза през годините и сега, естествено, искали да станат доставчици на някои нужни на Негово Величество стоки.

От сърце пожелах и на двама им всичко най-добро и изразих надежда, че ще извлекат взаимна полза от съвместните си дела, тъй като постът на сър Уилям не беше висок, но все пак носеше немалки приходи. Усърдният началник на артилерийско управление има възможност да взема подкупи при организирането на доставките за армията и за кратък срок да придобие прилично състояние, така че сър Уилям не беше много недоволен от поста си. По това време повече се нуждаеше от пари, отколкото от почести.

Не е трудно за досещане защо връзки с подобен човек трябваше да се пазят в тайна, макар че дискретността на Кола, решил да мълчи за тях след всички тези години, ми се струва прекалена. Наистина сър Уилям (както вече споменах) не се разбираше с лорд Кларендън, а всеки, навлякъл си гнева на лорд-канцлера, бе принуден да пристъпва крайно предпазливо към изпълнение на задълженията си. И нямаше значение, че самият Кларендън така дръзко оплячкосваше хазната още от първия час след завръщането на краля, враговете му трябваше да се пазят, тъй като позволеното на приближените на Кларендън служеше като средство за унищожение на неприятелите му. В колкото по-голяма изолация се озоваваше, толкова по-яростна ставаше разправата му с онези, които искаха свалянето му от поста. Най-обикновено поведение можеше да бъде превърнато в оръжие, защото Кларендън ненапразно беше адвокат по професия. Законни приходи от дадена длъжност можеха за миг да се представят като вземане на подкупи и корупция. Тъкмо такива уловки струваха на мнозина честни хора постовете им.

— А сега, Джак — каза след известно време сър Уилям, — трябва да ми позволиш да мина към нещо много сериозно. И моля те да ме изслушаш докрай.

Кимнах.

— Ти несъмнено си осведомен за случилото се между мен и твоя баща. Искам съвсем ясно да заявя, че по никакъв начин не свързвам теб с въпросните събития, макар и да си негов син. Винаги ще останеш желан гост в този дом и ще принадлежиш към кръга на приятелите ми.

Колкото и скъпа да ми бе честта на баща ми, нямаше как да не призная дълбокото благородство в тези думи, стига те да бяха напълно искрени. А бях склонен да повярвам, че са такива, защото той не бе способен на притворство, нито пък на такава жестокост, че да си играе с нечие сърце. Това го правеше верен приятел, но некадърен заговорник. Собственото простодушие му пречеше да заподозре други в подлост и го превръщаше в отлично оръдие за онези, които биха искали да изопачат истината за своя изгода.

— Благодаря ви за тези думи — отвърнах. — Не очаквах тъй сърдечен прием, опасявах се, че обстоятелствата са породили известна горчивина помежду ни.

— Така и беше — изрече развълнувано той. — Но сгреших. Исках да те махна от очите си, тъй като ми бяха непоносими спомените, събуждани при вида ти. Сега си давам сметка колко жестоко е било. Ти никога не си ми сторил нищо лошо, а пострада най-тежко от всички.

Признанието му извика сълзи на благодарност в очите ми, защото много отдавна никой не бе разговарял толкова добросърдечно с мен. Знаех, че великодушието му си има предел, тъй като той безрезервно вярваше във вината на баща ми, но колкото и странно да бе, това само засилваше уважението ми към него. Не е лесно да притиснеш към гърдите си детето на човек, за когото вярваш, че ти е причинил голямо зло.

— Това е самата истина — казах. — И ми се струва, че пострадах много по-жестоко, отколкото заслужавам. Ето защо съм тук днес. Вие управлявахте моето наследство, но в действителност аз нямам никакво имущество. Земите ми сега са в чужди ръце и положението ми е погубено. Може и да сте решили, че всякакви връзки на дружба и лоялност с баща ми са ликвидирани, но останахте мой опекун. Защо тогава сега съм бедняк? По лицето ви виждам, че този въпрос ви смущава. Нямам намерение да ви обвинявам в нищо, но трябва да признаете, че това е основателен въпрос.

Той кимна мрачно.

— Така е и съм учуден не че ми го задаваш, а че все още не знаеш отговора.

— Както схванах, останал съм съвсем без нищо. Вярно ли е?

— Истина е, че състоянието ти силно намаля, но остана достатъчно, за да го възстановиш, ако положиш усилия. А няма място, където по-добре да си създадеш име, отколкото в съдебната система, нито по-подходящо занятие за придобиване на богатство от юриспруденцията. Милорд Кларендън — добави той с презрителна усмивка — е живото доказателство за това.

— Но имението е било продадено, макар да е било под възпрета от закона? Как е могло да стане това?

— Баща ти настоя да го впише като гаранция срещу дълговете си.

— Не би могъл да го стори!

— Да, но аз можех.

Като чух това признание, втренчих поглед в него и той като че се смути.

— Нямах друг избор. Баща ти се обърна към мен с тази молба. Каза, че е мой дълг като негов приятел и другар по оръжие да му се притека на помощ. След като се бе погрижил земите му да не могат да бъдат конфискувани, ако с него се случи беда, сега бе установил, че при това положение не може да ги използва като залог срещу заем. Настоя да действам от негово име и да дам разрешение за заем. От мен се искаше само да подпиша документите.

— И вие ги подписахте.

— Да. А после разбрах, че ми е погодил лоша шега, както и на своите кредитори, като едновременно бе заел различни суми и всеки път с имотите си като залог. След катастрофата отговорността за тези дългове легна на мен в качеството ми на негово доверено лице. Ако самият аз бях богат, бих могъл да съдействам, но предполагам, че ти е известно моето положение. А и откровено казано по това време нямах никакво желание да съм щедър.

— И имението беше продадено?

— Не. Дори тогава сторихме всичко, за да остане то в семейството ти. Купи го твоят вуйчо, а аз настоях да бъде включено условие, което го задължава да го продаде единствено на теб, стига някога да можеш да му върнеш заплатената сума. Освен това се договорихме с кредиторите за сделката и трябва да кажа, че те проявиха великодушие, като се съгласиха на далеч по-ниски суми, отколкото действителните, които бяха отпуснали, така че само малка част от земята се оказа продадена на външни купувачи.

— Включително Харланд Уит, а тази територия ще бъде най-ценната, когато бъде отводнена. И как така се оказа продадена тъкмо на човека, който пръв е обвинил баща ми?

Сър Уилям показа учудване от моята осведоменост и не ми отговори веднага.

— Да — промълви след кратко мълчание, — признавам, че сър Самюъл постъпи неособено благородно, но ние нямахме избор. Спомни си, че в началото обвиненията срещу баща ти бяха известни само на неколцина души и бе нужно да се запази тайната. Ако кредиторите му надушеха нещо, веднага биха предявили исканията си. Налагаше ни се да спечелим време и да принудим Морланд да мълчи. Със съжаление трябва да кажа, че мълчанието му струваше скъпо. С това, че му продадохме Харланд Уит на изгодна за него цена, си осигурихме два месеца, през които да уредим нещата.

Наведох глава с дълбока тъга, тъй като не се съмнявах, че казва самата истина, каквато той я виждаше. И бях искрено трогнат от това. През последните месеци разкрих толкова лъжи и измами, че вече не се надявах да срещна честен човек, и се опасявам, че бях започнал да се поддавам на прекомерна подозрителност. По своему сър Уилям не по-малко от баща ми се беше оказал жертва на предателство, тъй като от неговата доброта се бяха възползвали за долни цели. Знаех, че рано или късно ще съм длъжен да му разкажа за това, да му разкрия подлата интрига в цялата й пълнота и да му обясня какво всъщност е сторил поради неведение и воден от най-добри подбуди. Бях огорчен, боях се, че ще разбия сърцето му. Но пък знаех също, че подобно на онези злодеи ми бе нужно да разпаля у него гняв, да го тласна към борба с тях, за да бъде поправена подлостта, в която сам бе взел участие.

* * *

Не беше в моя полза да продължаваме разговора си през онази вечер. Не исках да се покажа прекалено настойчив, а и във всеки случай вече се чувствах смазан от умора. Ето защо скоро се загърнах в плаща си, взех свещ и като напуснах топлината пред огнището, се отправих към стаята, която обикновено използвах. Очевидно при пристигането ми сър Уилям бе разбудил някого от прислугата, тъй като стаята вече бе приготвена и в камината гореше малък огън, макар да служеше повече като източник на утеха, отколкото на топлина. Зъзнех в тясното помещение, но коленичих за молитва, благодарен, че се намирам в нея, а не в някои от по-мрачните покои, отделени за почетни гости. Помислих си, че на италианския джентълмен няма да му е леко тази нощ. Придобил онова спокойствие на духа, обземащо истински вярващите, когато възнасят благодарност с покорно смирение, понечих да се загърна по-плътно в плаща си и да легна да спя. Само че бях мръсен след дългия път и с неохота реших първо да си измия лицето. Леген с вода бе поставен върху раклата до прозореца, разчупих образувалата се корица лед и отпуснах глава в пронизващо студената вода.

И в този миг грубо ми бе напомнено за подобната на многоглава хидра природа на моите беди. Дори след толкова години не мога да се принудя да опиша отвратителните образи, изникнали във водата, осветена от трепкащия пламък на свещта. Гнусните видения, на които бях подложен, можеха да са сътворени само от най-предан слуга на Луцифер и да терзаят душата на християнин след молитва, бе израз на върховно зло. Звуците, отекнали в черепа ми, когато се подпрях тежко над легена и се опитах да отвърна очи, но не бях способен да помръдна, ме принудиха да закрещя от ужас и отвращение. И все пак (признавам си) бях като омагьосан от разиграващите се пред мен сцени. Дори чистите и невинни души могат да бъдат отровени от порока и насилствено да се предизвика наслада от него. Видях баща си — не, това, разбира се, бе дяволът, приел неговия облик, — прострян върху ложе, а Сара Блънди му доставяше удоволствие по възможно най-отблъскващ начин. Всевъзможни демони се отдаваха на блудство пред очите ми, като знаеха, че ги наблюдавам, и ликуваха от мъчението, което ми причиняваха. Не можех да произнеса нито дума, не можех да се откъсна от мръсотията пред себе си, защото не бях подготвен за нея. Бях се отпуснал и повярвал, че магията е снета от мен, че онова момиче се е съжалило или просто се е отказало от отмъщението. Ала виждах доказателството, че тя просто е събирала сили за още по-злостно нападение. И очевидно бе насочено не само срещу мен, защото сатанинският й господар имаше властта да терзае и онези, които би трябвало да са защитени от злото и недостъпни за болката.

Нужно бе гигантско усилие, за да се откъсна от чудовищното зрелище, да запратя легена на пода и да се сгуша задъхан в ъгъла, уплашен да повярвам, че всичко вече е отминало. Струва ми се, че останах да лежа там цялата нощ, тръпнещ от ужас да не би мъките да се възобновят, и останах съвършено неподвижен, докато крайниците ми не се вдървиха и тялото ми не се вкочани от студ. Когато повече не можех да издържам и болката надмогна страха, измъкнах се от своето скривалище и отделих много време да проверявам здраво ли са залостени прозорците, след което потътрих раклата през цялата стая и затиснах с нея вратата, та и самият дявол да се затрудни да проникне вътре. После се опитах да заспя, ужасѐн от мига, когато свещта щеше да догори и да угасне. Никога преди не се бях боял от тъмното. Но в тази нощ то ме хвърляше в леден ужас.

Тринадесета глава

Все още не се бях съвзел докрай от страха и безсънието, когато на следващата сутрин Марко да Кола поведе разговор с мен. Отговарях неохотно, тъй като бях зает с мисли за новото нападение, на което бях станал жертва, но накрая неговата настойчивост ме принуди да проявя учтивост. Като ме гледаше с весели очи и се усмихваше съвсем безсмислено, той започна с това, че доколкото разбрал, баща ми бил сър Джеймс Престкот.

Уверен, че възнамерява да изтръгне от мен подробности за падението на баща ми, отвърнах възможно най-хладно. Ала вместо да си придаде сериозно и съчувствено изражение, обичайно за всеки, канещ се да изрече снизходителни съболезнования, той буквално засия, като чу отговора ми.

— О, прекрасно — изрече с такъв акцент, че думите му бяха трудно разбираеми. — Наистина великолепно.

И ми отправи възхитена усмивка.

— Може ли да попитам защо го казвате? В последно време не съм привикнал да чувам подобни отзиви.

— Заради това, защото преди няколко години твърде добре опознах вашия чудесен баща. И бях безкрайно натъжен да чуя за сполетялото го нещастие. Разрешете да ви поднеса дълбоки съболезнования по повод загубата на човека, който безусловно е бил безупречен родител.

— Да, тъкмо такъв беше и ви благодаря — отвърнах.

Отначало бях почувствал неприязън към наконтения дребен чужденец, тъй като в обичайни обстоятелства подобни хора ме отблъскваха. Но сега разбрах, че трябва да преразгледам първото си впечатление. Малко хора имаха добрината дори да признаят познанство с баща ми, какво оставаше да сипят похвали по негов адрес.

— Трябва да ми разкажете за познанството си с него — казах. — Нищо не ми е известно за времето, което е прекарал в чужбина. Само това, че е бил принуден да продава услугите си като войник.

— Продаде ги на Венеция — уточни Кола — и тя му беше благодарна, защото той бе доблестен мъж. Ако имаше повече такива като него, турците нямаше да се осмелят да заплашват самото сърце на Европа.

— Значи вашата Република го ценеше? Радвам се.

— И още как. Той се ползваше с уважение и сред офицерите, и сред простите войници. Беше храбър, но не и безразсъден. Когато реши да се върне в родината си, тези от нас, които желаеха добро на краля ви, се утешавахме с мисълта, че нашата загуба е печалба за вашия владетел. Трудно ми е да повярвам, че човекът, когото познавах, би могъл да постъпи безчестно за каквото и да било.

— Не бива да вярвате на всичко, което ви говорят — заявих. — Нямам съмнение, че баща ми е станал жертва на отвратително престъпление. И ако съдбата ми се усмихне, скоро ще получа необходимите доказателства.

— Искрено ще се радвам — увери ме Кола. — Нищо не би могло да ми достави по-голямо задоволство.

— И вие ли бяхте военен?

Той се поколеба, преди да ми отговори.

— През последните години покрай всичко друго се отдадох на изучаване на медицина — каза. — Възможно най-невоенното занятие. И посвещавам времето си главно на разни любопитни въпроси. Възхищавах се на баща ви, но никога не съм имал предразположение към професията му.

И ниският мъж излезе от стаята, а аз благодарих на Бог, че достойнствата на баща ми са оставили най-добро впечатление у всички, които не са били отровени от злобни слухове.

Сър Уилям бе излязъл вече от къщата. Беше усърден управител на имотите си и твърдо вярваше в необходимостта да е наясно с всичко. Освен това му допадаше да го върши и би бил най-щастлив, ако можеше да се посвети изцяло на селскостопанските си дела. Все пак придворната синекурна длъжност бе твърде съблазнителна и най-малко четири пъти годишно му се налагаше да отива в Лондон и да въвежда ред в своето управление. Ала цялото останало време прекарваше в Уорикшир и почти всеки ден излизаше рано сутрин в компанията на двете си любими гончета да обиколи арендаторите си и щедро да им раздава съвети и нареждания. Връщаше се към обед — поруменял от разходката, доволен, благоразположен — сядаше на масата, а после се оттегляше в спалнята си да подремне някой и друг час. Вечер се занимаваше със сметки и други документи, без които не може да мине нито едно толкова голямо имение, и проверяваше домакинските разходи на съпругата си. Така без промяна минаваха всичките му дни и съм сигурен, че щом се оттеглеше за почивка, заспиваше със здравия сън на човек, убеден, че е изпълнил многобройните си задължения. По мое мнение животът му бе във всяко отношение достоен за възхищение и изпълнен от удовлетвореност, докато нещо неканено не нахлуеше да наруши мирния му ритъм.

По тази причина не можах да възобновя разговора ни чак до вечерта, когато, приключил с дневните си грижи, той не се превърна отново в приветлив домакин. Ала щом лейди Комптън напусна трапезарията, Кола бе този, който повдигна въпроса за невинността на баща ми. По лицето на сър Уилям мигом се изписа дълбоко огорчение.

— Моля те, Джак — промълви тъжно той, — забрави за това. Трябва да знаеш, че аз бях този, който получи доказателство за вината на баща ти, и ти се кълна във всичко свято, че никога не бих взел мерки, ако не бях напълно убеден в нея. Беше най-лошият ден в живота ми. По-доволен бих бил да съм умрял, преди да узная тайната му.

Отново в гърдите ми не избухна предишният гняв. Знаех, че този прекрасен човек говори напълно искрено. Знаех също така, че без негово знание го бяха превърнали в оръдие и бяха предали не само баща ми, а и него, като са го накарали чрез коварство да забие нож в гърба на най-добрия си приятел. Затова с голямо съжаление му отвърнах така:

— Боя се, господине, че скоро ще бъда принуден да ви причиня нова мъка, тъй като ми остава само една крачка, за да докажа окончателно правотата си. Убеден съм, че са ви били представени лъжливи доказателства, скалъпени от Самюъл Морланд, за да бъде скрит истинският предател. Подхвърлили са ви ги, тъй като вашата честност е общоизвестна и от вашите уста обвинението би прозвучало най-убедително.

При тези думи сър Уилям стана още по-мрачен и когато замълчах, в стаята се възцари мъртва тишина.

— Имаш ли доказателства? — попита ме накрая недоверчиво. — Не мога да повярвам, че някой е сътворил хладнокръвно подобна интрига. Не, не може да бъде.

— Засега доказателствата ми не са пълни още. Но съм убеден, че когато бъдат представени в нужния вид, ще получа потвърждение от Джон Търлоу. И тогава не се съмнявам, че за да спаси собствената си кожа, Морланд ще продаде своя съучастник в тази измама. Ала ми е нужно вашето потвърждение на някои факти. Вярвам, че баща ми е бил избран за жертва, та семейство Ръсел да се избави от пречките, които е създавал пред тяхната алчност. Само вие може да обявите, че сте получили сведенията от Джон Ръсел, а той на свой ред — от Морланд. Ще го потвърдите ли?

— От цялото си сърце! — възкликна той. — Нещо повече. Ако казваш истината, със собствените си ръце ще убия и двамата. Но моля те да не мислиш лошо за сър Джон, преди да си напълно убеден. Видях лицето му, когато ми съобщи за това, и мъката му бе неподправена.

— Значи е добър актьор.

— Освен това преди време чрез семейството си гарантира пред кредиторите на баща ти, че имението може да бъде продадено с голяма изгода. Ако не беше постъпил така, днес положението ти щеше да е много по-тежко.

Това вече ме разгневи. Мисълта, че трябва да бъда благодарен на такъв негодник, ме накара да побеснея, а хитростта, с която бе скрил хищничеството си под маската на безкористна добродетел, ме отврати до крайност. С невероятни усилия се въздържах да не скоча и да изоблича цялото семейство Ръсел, както и да наругая сър Уилям за глупавата му сляпа доверчивост.

Овладях се все пак и оставих Кола да си беседва с него в продължение на половин час, преди да реша да заговоря отново. И тогава му казах, че съм непоколебимо уверен в истинността на думите си и ще му го докажа, щом му дойде времето.

— Но с какви доказателства разполагаш до момента? — попита ме той.

— С достатъчно — отвърнах, като не желаех да влизам в подробности и да го разколебая с това, че доказателствата още не са пълни. — Но е нужно да бъдат подкрепени. Когато получа подправените писма, ще мога да разоблича Търлоу лице в лице.

— А къде са те?

Поклатих глава.

— Нямаш ли ми доверие?

— Доверявам ви се безусловно. Откакто баща ми го няма, вие го заменихте. Безкрайно ви почитам за всичко, което сторихте за мен. И за нищо на света няма да ви обременявам със сведенията, които събрах. Гордея се, че ме заплашва опасност от тези злодеи сега, когато вече им е известно, че съм тръгнал по следите им. Но без основателна причина няма да изложа на риск други хора.

Това му хареса и той заяви, че ако баща ми е невинен, както съм убеден, то аз съм негов достоен син. После разговорът мина на други теми, тъй като италианецът, горящ от желание да узнае повече за чуждоземните нрави, засипа сър Уилям с въпроси за страната ни и как е управлявана тя. Сър Уилям му разказа много и аз научих куп нови за мен неща. Знаех, че враждува с лорд Кларендън, но предполагах, че причината за разногласията им са личностни различия. И ето че получих първия си сериозен урок за политиката на страната, защото той разказа как Кларендън, човек от нисък произход, дотолкова разширил неголямото си имение в съседство, че наложил интересите си дълбоко в територията, контролирана от векове от рода Комптън в Оксфордшир и Уорикшир.

— Имаше дързостта да настоява, да, да настоява, на миналите избори в парламента да бъде избран един от неговите единомишленици, защото, както заяви, било съвършено наложително в камарата на общините да има предани на краля хора. Сякаш моето семейство не знае и не е знаело винаги в какво се състои дългът му. Сговори се с лорд-лейтенанта и сега подкупва едрите собственици в Уорикшир.

— Чувал съм, че е с крехко здраве — отбеляза Кола. — Ако е така, няма да запази дълго позициите си.

— Мога само да се уповавам на това — отвърна опекунът ми. — Той е решен да погуби семейството ми.

— Нищо чудно — промълвих мрачно, — приятелите му унищожиха моето.

Повече не говорихме за това, тъй като думите ми разстроиха сър Уилям и Кола любезно го заразпитва за неотдавнашните войни. Сър Уилям се впусна в спомени за битки, в които бе участвал, за подвизи, на които бе станал свидетел. Марко да Кола на свой ред разправи за войната, която страната му бе водила на остров Крит, за доблестната й съпротива срещу зверствата на турците. Аз нямаше с какви славни дела да се похваля и слушах разказите им, като се радвах, че съм приет в техния кръг и че се чувствам като мъж сред равни. Де да можеше винаги да е така, мислех си. Тогава щях да съм щастлив и да имам всичко. Сгряващ огън, чаша добро вино и дружеска компания — ето кое му трябва на човек за пълноценен живот. Сега ги имам и бъдещето, което съзрях онази вечер, по никакъв начин не излъга очакванията ми.

* * *

Можех да остана в този дом колкото исках и с огромно нежелание се накарах да си тръгна. Предстоящите дни извикваха у мен боязън и мисълта за възобновяване на борбата не ме радваше. Но реших, че е по-добре да подхвана нещата без отлагане, и когато Кола се оттегли в спалнята си, а сър Уилям се върна в кабинета си, тихичко се спуснах по стълбите и излязох през парадния вход.

Мракът бе непроницаем, в небето не светеше луна, не проблясваше нито една звезда и успях да открия пътеката, водеща към главния път, само защото всичко тук ми бе така добре познато. Малката горяща главня, която бях взел със себе си от камината, осветяваше пътя ми само на две-три крачки напред. Беше много студено и дебелият слой скреж, покриващ земята, хрущеше под краката ми. Наоколо се разнасяха шумове от крилата на среднощни птици, нощните зверове сновяха из нощните си владения в опит да открият плячка и да не се превърнат в такава.

Не изпитвах страх, не ме мъчеше дори лошо предчувствие. Казвали са ми, че това е крайно необичайно, че често ни е дадено да предугаждаме надвисналата опасност, че при приближаването й косъмчетата на тила щръкват или те засърбява главата. Но аз нищо не почувствах, зает да открия портата и пътя към Банбъри, и мислех само как да не се отклоня от пътеката и да не пропадна в някоя от канавките, за които знаех, че се намират от двете й страни, така че не можех да се съсредоточа над нищо друго.

Неясните звуци, които се чуха отпред, би трябвало да ме предупредят, но и тогава не застанах нащрек и предположих, че там, където светлината от факлата ми не достигаше, пътят ми е пресечен от язовец или лисица. Едва в последния миг всичките ми сетива внезапно заговориха, предупреждавайки за смъртна опасност, и аз успях да отскоча от чудовищния демон, който изникна от земята и ми прегради пътя.

Той прие човешки облик, но такива преобразявания никога не са безупречни. Острото око винаги може да различи слабото им място. Това, че под образа на човек се криеше чудовище, издаваха резките неовладени движения. То се бе опитало да приеме вида на старец, но бе покрито с вонящи язви и бе страховито уродливо с прегърбената си и разкривена стойка. Очите му бяха черни като катран, но горяха ярко в тъмното и виждах в дълбините им пламъците на ада. Най-отвратителни от всичко бяха звуците, които издаваше — умилкващи, опитващи се да ме склонят към доверие. Нещо повече, струва ми се, че създанието не произнесе думи, а увещанията му звучаха като съскане на змия или цвърчене на прилеп и ги чувах в главата си, не в ушите си. „Не, Джак — шептеше то, — не бива да си тръгваш още. Моля ти се, остани. Ела с мен.“

Припомних си виденията от предишната нощ и потреперих от скрития смисъл на тези думи, като се заставих да не се поддавам на примамката им. Опитах се да кръстосам пръсти и да ги вдигна пред лицето му, но този символ на страданията на нашия Бог извика само презрително сумтене. Започнах да редя „Отче наш“, но от пресъхналата ми уста и вцепенени устни не се отронваше нищо.

В сляп ужас се запрепъвах заднешком по пътеката, без да изпускам от поглед преследващото ме чудовище, уплашен, че всеки миг ще ме сграбчи и ще изтръгне душата от тялото ми.

Настоях да ме остави на мира, но в отговор получих само противен смях и клокочещ звук, както когато тресавище придърпва надолу затънала в него овца, а под лакътя си усетих лепкавия му допир, когато протегна костеливи пръсти, за да се вкопчи в мен. Отскочих и замахнах с кинжала си повече в знак на съпротива, отколкото с надежда, че ще ме защити. Ала мъжеството ми и това, че останах глух за увещанията, явно имаха своето въздействие, защото дяволът се уповава на доброволна покорност и няма власт да упражни принуда над онези, които с вяра отхвърлят съблазните му. Чудовището отстъпи и захриптя от смайване при моето нападение, с което ми откри пространство. Изтласках го с ръка (голяма грешка, тъй като то изпускаше смрад на разложено, каквато трудно се отмива) и изтичах покрай него към портата.

Не знаех накъде бягам, просто се стремях да се отдалеча възможно най-много от гнусната твар. Накрая се оказах пред реката, която течеше наблизо, и се спуснах до водата да си измия ръката и да махна от нея вонята, която още усещах в ноздрите си. Бях задъхан от изживения ужас и дългото бягане и трябва да съм прекарал там близо час, сгушен в лодка, изкарана на брега за през нощта. Накрая се изправих на крака, убеден, че опасността вече е минала, и отново закрачих по пътя, успокоен, но готов за отпор.

Някъде след половин час чух лай на кучета. Скоро ме догониха и след като бях повален с юмруци на земята и обсипан с ругатни, с пълно изумление и без да вярвам на ушите си, чух, че сър Уилям станал жертва на жестоко нападение и за негов нападател смятат мен.

Четиринадесета глава

Мисля, че няма нужда да се спирам подробно на тези събития. Към мен се отнесоха възмутително, а предявените ми обвинения бяха още по-скандални. Макар подобно държане с престъпниците да е нужно и похвално, беше нечувано безобразие един джентълмен да бъде тъй варварски хвърлен в тъмница и унижаван. Времето, което прекарах там в очакване на съдебното дело, беше непоносимо тежко, а момичето Блънди се възползва от моята слабост и едва не ме побърка напълно, като денем и нощем ми пращаше болки и видения.

За новото нападение на вещицата бях готов, но не и за мощта на нейната злоба. Нужни бяха немалко размишления, преди да ми се изясни докрай коварството й, а да проумея останалото не бе трудно. Без съмнение сър Уилям бе чул, че напускам къщата, излязъл беше да провери каква е работата и в този момент обликът му бе тъй успешно преобразен в демонски, че погледът ми не бе проникнал в същността; ударът с кинжала бе развалил магията и дяволският образ се разсея. Това бе сатанински подъл удар, вещицата вече се бе убедила, че не е в нейна власт да ме погуби. И ето че бе измислила да остави на други разправата с мен: като подреди нещата така, че да бъда обесен, щеше да постигне своето.

Щом ме затвориха в килия и ме приковаха с вериги към стената, разбрах, че тя ще получи желаното, ако не се случи чудо. Защото бях пронизал сър Уилям с кинжала си и му бях нанесъл почти смъртоносна рана, но нещо повече, той бе останал жив и щеше да разкаже, че съм му се нахвърлил без предупреждение. А моята защита не бе никаква защита — кой би ми повярвал, ако разкажех истината?

Много дни безсилно страдах в отвратителния си затвор и чаках. Посещаваха ме, получавах вести, но нито едното, нито другото ми носеха утеха. Скъпият ми вуйчо писа, че си измива ръцете и по никакъв начин не възнамерява да ми помогне. Томас стори каквото можа, макар и по неговото лице да четях неодобрение. Във всеки случай той поне полагаше усилия, когато му се удаваше да забрави, че изходът от спора му с Гроув за поста на енорийски свещеник вече наближава и ще стане ясен в деня, когато лорд Мейнард дойде на вечеря в колежа.

А после се появи Лоуър, съпроводен от Марко да Кола.

Няма да повтарям подробности за наглите (и преждевременни) домогвания на Лоуър до трупа ми; тук разказът на Кола е достатъчно точен. Тогава италианецът по никакъв начин не издаде познанството си с мен. Но същия ден се върна, вече сам, уж за да ми донесе вино, и в течение на разговора ни ми разправи какво се е случило през онази ужасна нощ.

Предупреди ме, че говори с чужди думи, самият той нищо не е видял и не е чул, докато не го събудили внезапна суматоха, викове, женски вопли и лай на кучета и не слязъл да провери какво се е случило. А от този момент нататък изцяло бил зает с раната на сър Уилям и се трудил над нея през цялата нощ, та това, че сър Уилям останал жив, се дължало изцяло на него. Увери ме, че той ще оздравее и дори вече дотолкова се е посъвзел, че Кола могъл да го остави на грижите на жена му.

Отвърнах, че искрено се радвам. И макар да знаех, че вест от мен едва ли ще е желана, умолявах Кола да предаде на сър Уилям колко съм щастлив, че се е спасил, да му разкаже за пълната ми невинност и да го попита дава ли си сметка какво преобразяване е претърпял обликът му. Кола обеща да предаде всичко дума по дума и тогава (вече измислил план за спасение) аз настойчиво повторих молбата си да бъда посетен възможно най-скоро от доктор Гроув.

Бях изненадан, когато следващата вечер вместо него се появи Уолис, но веднага схванах какви нови възможности ми предоставя тази щастлива случайност. Той ме разпита за сър Уилям и зададе куп нелепи и безсмислени въпроси за Марко да Кола, дотолкова идиотски, че няма да ги предавам тук. Естествено, съобщих му колкото можех по-малко, но изкусно поддържах разговора с леки намеци и предположения, докато у мен не останаха съмнения, че тъмничарят вече трябва да е съвсем пиян и няма да забележи нищо. Тогава го повалих, овързах го — признавам си, далеч по-стегнато, отколкото бих вързал Гроув — и си тръгнах. Той беше дотолкова зашеметен и възмутен, че едва не се разсмях от удоволствие. Всичко се оказа така просто, че не можех да повярвам на късмета си.

Уолис не можеше никого да вдигне на крак преди утринта, а това откри пред мен възможност, на каквато не смеех и да се надявам — да посетя стаята му. Така че прекосих града, отидох в Новия колеж и отворих портичката с ключа му. И отново отсъствието на пречки ме увери, че се намирам под особено покровителство: вратата на стаята му не беше заключена, тази на бюрото лесно поддаде на усилието ми, а връзката с документи — дори обозначена с надпис „сър Дж. Престкот“ — лежеше във второто чекмедже. Беше половин дузина листове, толкова непонятни, че можеха да са само онези зашифровани писма, които търсех. За по-сигурно ги скрих в пазвата си и се приготвих да си тръгна, изпаднал във възторг от успеха си.

Когато излязох на площадката, чух сподавен, но ужасѐн вик. Изстинах, убеден, че отново са ме налетели дяволи, а когато такива не се появиха, се уплаших, че късметът ми е изневерил, че някой ще притича заради този вик и ще бъда открит. Като се боях да помръдна, затаих дъх и се ослушах. Ала дворът си оставаше все така тих и пуст като преди.

Бях в недоумение. Викът издаваше мъчителна болка и без съмнение идеше от стаята на доктор Гроув, намираща се точно срещу тази на Уолис. С известна боязън почуках на вътрешната врата — тежката външна бе отворена, — после леко я побутнах и влязох.

Гроув беше още жив, но изпускаше последни дихания. Тази гледка ми разби сърцето и изтръгна от устните ми мъчителен стон на протест. Лицето му беше изкривено от непоносима болка, крайниците му потрепваха, той се гърчеше на пода като безумец в пристъп на лудост. Когато запалих свещ от огъня в камината и я поднесох към лицето му, той ме погледна, но не вярвам да ме позна. Ала с трепереща ръка посочи към нещо на маса в ъгъла, после от отворената му уста бликна пяна, той се строполи на пода и издъхна.

Никога преди не бях виждал тъй страшна агония и горещо се моля подобно зрелище да не се изпречва повече пред очите ми. Вкамених се, не смеех да помръдна, еднакво уплашен, че е умрял и че може да оживее отново. С огромно усилие се накарах да се обърна и да видя какво сочеше с този свой последен отчаян жест. Бутилката и чашата на масата все още съдържаха голямо количество течност. Предпазливо я подуших, но миризмата не издаваше никакъв намек за смъртна опасност. И все пак бе твърде вероятно причината за видяното от мен да бе отрова.

В този момент чух по стълбите да се приближават стъпки и ужасът сграбчи сърцето ми така силно, че хванах ножа, който видях на писалището на Гроув.

Стъпките звучаха все по-силно. Знаех, че не е Уолис, нямаше как да се е измъкнал от затвора. Знаех също така, че който и да беше, ако влезеше в стаята, щеше да ми се наложи да го убия.

Стъпките стигнаха до площадката, настъпи дълга тишина, после по вратата на Гроув забарабани чукане. Може и да не беше толкова силно, но на мен ми се стори гръмко, сякаш би събудило мъртъвците в гробовете им. Стоях в тъмното и се молех трескаво неканеният гост да реши, че Гроув го няма, и да си тръгне. Но страхът ми и старанието да пазя тишина имаха обратен ефект — закачих книга на бюрото и тя със силен шум падна на пода.

Всичките ми молитви и пожелания се бяха оказали напразни; във възцарилата се тишина чух как се завърта бравата, а после и скърцането на самата отваряща се врата, последвано от потракнала дъска на пода. Видях, че влезлият носеше фенер, който всеки момент щеше да освети мен и трупа на Гроув. Разбрах, че повече не мога да се крия, затова скочих, сграбчих го за шията и го изтласках навън от стаята.

Противникът ми не беше силен и почти не се съпротивляваше, тъй като бе ужасѐн и неподготвен. Нужен ми беше миг да го поваля ничком върху площадката, а после да грабна фенера, за да не подпали пожар. Едва тогава видях кой е.

— Томас! — възкликнах с огромна изненада, когато трепкащата светлина се плъзна по посивялото му уплашено лице.

— Джак? — изхриптя той още по-изумен и от мен. — Какво правиш тук?

Веднага го пуснах, помогнах му да седне и се извиних, задето му се бях нахвърлил така.

— Какво правя аз тук е лесно разбираемо — отвърнах. — Спасявам се от затвора. Но струва ми се, че ти трябва да обясниш едно-друго…

При тези ми думи главата му клюмна и той се разплака. Много странен беше този наш разговор: свещеник и беглец седят прегърнати на стълбищна площадка и си шепнат, а зад вратата на стаята, която е само на две крачки, е проснат още неизстинал мъртвец.

Дължа да кажа, че изражението му мигом би го пратило на бесилката от всеки съд в страната, дори на съдебните заседатели да не им бе известна историята на продължителното им съперничество, което бе довело до този край.

— Боже велики, смили се над мен! — простена той. — Какво да правя? Знаеш ли какво сторих?

— Говори по-тихо — смъмрих го. — Не избягах от тъмницата, та да ме пипнат отново заради твоя вой. Станалото — станало. Сътворил си огромна глупост, но връщане назад няма. Вече нищо не може да се поправи.

— Защо постъпих така? Видях ректора, сам не знам защо го повиках и му изсипах куп лъжи за онази негова прислужница.

— Томас, за какво говориш?

— За онова момиче Блънди. Казах на ректора, че Гроув е нарушил думата си и лично съм видял как момичето е влязло в стаята при него, тогава…

— Да не се ровим в това. Но защо дойде тук?

— Исках да го видя, преди да е станало късно.

— Вече е късно.

— Но сигурно мога да сторя още нещо за него?

— Стига детинщини — скарах му се. — Естествено, че не може да се направи нищо. Нито ти, нито аз имаме избор. Моята работа е да бягам, а твоята — да се върнеш в стаята си и да легнеш да спиш.

Но той все така седеше на пода, обгърнал колене.

— Томас, изпълнявай каквото ти казвам — наредих му. — Остави всичко на мен.

— Сам си беше виновен — захленчи той. — Не можех да търпя повече. Така се държеше с мен, че…

— Повече няма да си повтори грешката — прекъснах го. — А ако се успокоиш, и двамата ще доживеем да те видим епископ. Но само ако не се поддаваш на паника и си държиш езика зад зъбите.

Не можех повече да се бавя там, затова го изправих на крака. Заедно слязохме безшумно по стълбите. Долу посочих към стаята му.

— Прибери се, приятелю, и се постарай да заспиш. Дай ми дума, че на никого нищо няма да кажеш и нищо няма да предприемаш, ако преди това не си се посъветвал с мен.

Той отново наведе глава като виновно момченце.

— Томас, слушаш ли ме?

— Да — отвърна той и най-сетне срещна погледа ми.

— Повтаряй след мен, че се заклеваш никога нищо да не споменаваш за тази вечер. Или ще пратиш и двама ни на бесилката.

— Заклевам се — изрече глухо той. — Но, Джак…

— Стига. Другото остави на мен. Знам как да подредя всичко. Вярваш ли ми?

Той кимна.

— Чудесно. Е, върви. Сбогом, приятелю.

Бутнах го да тръгва и изчаках, докато не прекоси половината двор. Тогава се върнах в стаята на Гроув да заключа вратата и да взема пръстена му с печат.

Планът, който внезапно изникна в ума ми, беше тъй прост и безупречен, че, без съмнение, ми бе пратен свише. Смирено си признавам, че сам едва ли бих успял да открия такова чудесно решение. Случилото се имаше съвършено ясно обяснение и записките на Кола го потвърждават. Та нали същата тази вечер Мейнард бе вечерял в колежа, а Гроув и Томас се бяха състезавали да се домогват до милостта му. Както и следваше да се очаква, Томас бе надигран и унизен. Никога не е бил силен в публичните диспути и толкова дълго се бе готвил с трепет за тази среща, че напълно бе изгубил дар слово. А Гроув е бил в добра форма и е знаел, че италианецът ще му предостави прекрасна възможност да демонстрира вярност към църквата и решимост да се изправи в нейна защита.

И тъй, италианецът е седял в трапезарията и е вярвал, че участва във философска беседа, докато, опровергавайки всичките му твърдения, Гроув е доказвал, че е достоен за поста на енорийски свещеник. И никак не му е било трудно да надмогне Томас, като ту се е правел, че не го забелязва, ту го е обсипвал с оскърбления, докато Томас не се троснал, че и дума не му дават да каже, и не се оттеглил, та никой да не види сълзите му. Предполагам, че е обезумял от отчаяние и затова е предприел необмисления си опит да очерни Гроув пред ректора. После се е усетил, че ще го изобличат в лъжа, при това злонамерена, и предприел още една вече съдбоносна крачка.

Възможността едновременно с това да получа изгода и за себе си неопровержимо доказва, че някой ангел-хранител е бил редом с мен и ми е нашепвал тези мисли.

Но аз трябва да се върна към моето повествование и да кажа, че когато напуснах стаята на Гроув с пръстена му в джоба си, часовникът на колежа „Сейнт Мери Уинчестър“ вече биеше девет, с което ме предупреди, че ми остават осем часа до момента, когато тъмничарят щеше да влезе в килията ми и да установи, че съм избягал. Нищо не ме обвързваше в движенията ми и можех да направя каквото си искам. А в тази минута исках да убия Сара Блънди, защото отдавна вече ми беше ясно, че единствено нейната или моята смърт биха поставили край на това дяволско състезание.

Естествено, знаех, че точно толкова не мога да я убия, колкото и тя мен. Това трябваше да извършат други и както тя ми устрои капан, за да бъда обесен, същото можех да сторя и аз за нея.

Струва ми се, че приближаваше полунощ, когато успях да се промъкна отвъд укрепленията, все още заобикалящи града, без да попадна пред погледа на нощната стража. Чух как големите градски камбани зазвъняха скръбно, докато вървях по ливадите покрай пътя за Лондон, на който реших да изляза едва след като отминах селото Хедингтън. На хоризонта вече просветляваше зората, когато приближих Грейт Милтън.

Петнадесета глава

Почти цялата сутрин изчаквах и скрит наблюдавах къщата с намерение да установя много хора ли има в нея и как бих могъл да осъществя бягството си, ако възникне такава необходимост. После се приготвих и с блъскащо в гърдите сърце поех към вратата и почуках на нея. В преддверието бе приятно топло, но то бе смайващо скромно на вид. Естествено, знаех, че като дясна ръка на Кромуел Търлоу е станал богат като Крез през годините на властта си, затова бях объркан от толкова простичкия му дом. За цялата сутрин видях само един слуга и макар че къщата беше удобна, в никакъв случай не притежаваше нито големината, нито разкоша, които бях очаквал. Но веднага реших, че това е още един пример за показното смирение на пуританите, на които им дай само да се перчат със своето благочестие и пренебрежение към светските блага. Лично аз винаги съм ги презирал за това — с едната ръка грабят, а с другата се кръстят. Дълг на хората с положение е да живеят в разкош, та дори да нямат предразположеност към него.

Слугата, възрастен човек, който мигаше като бухал, измъкнат на светло, ми каза, че господарят му е зает със своите книги и ми предложи да изчакам в стаята за гости. Господин Търлоу щял да се зарадва на посетител, който да го отвлече за малко от работата му, каза. Не и на този гост, помислих си, докато влизах в посочената ми просторна и топла стая в източното крило на къщата. В никой случай не и на този гост!

Той влезе след няколко минути — слаб мъж с дълги редки коси от двете страни на високото изпъкнало чело. Кожата му беше почти прозрачна и ако не бяха вдълбаните покрай устата бръчки, изглеждаше по-млад от възрастта, която ми беше известно, че е достигнал. Сега, когато знаех какво е ставало, как си е играл с хората, били те добри или лоши, как ги е подчинявал на волята си, у мен пламна желание мигом да го промуша с ножа си и да не губя време напразно. А той щеше да има време да узнае кой го е поразил, докато пламъците на ада започват да облизват душата му.

Бях изпълнен с решимост, но усетих как тя започва да гасне с всяка негова крачка към мен. Месеци наред бях лежал в безсъница нощем и си бях представял как грабвам шпагата на баща си и му пробождам сърцето, как произнасям някакви подходящи думи, докато той изпуска последния си дъх с изражение на страхливец, моли за пощада и хлипа от ужас, а аз неумолимо се навеждам над него. Шпага нямах, но ножът на Гроув напълно би могъл да я замени.

Да се фантазира, е лесно, а да се приведе замисълът в изпълнение, е далеч по-трудно. Едно е да убиеш човек в сражение, когато кръвта кипи, а съвсем друго — да му отнемеш живота в спокойна стая под приятното пукане на огъня в камината, от която се носи аромат на горящи ябълкови пънове. За пръв път ме овладяха съмнения: не би ли ме принизило убийството на човек, който няма възможност да се защити, до неговото ниво? Няма ли да бъде омърсен великият ми подвиг, ако бъде извършен по недостоен начин?

Подозирам, че днес подобни мисли не биха ме смутили, макар да се надявам с помощта на Бог никога да не се окажа отново в подобно положение. И напълно е възможно именно тези ми съмнения и колебания да са ми спечелили Божията милост.

— Добро утро, господине, и добре дошли — произнесе тихо той, като ме оглеждаше с любопитство. — Виждам, че сте премръзнали. Позволете да ви предложа нещо да се подкрепите.

Искаше ми се да го заплюя и да му кажа, че няма да пия с човек като него. Но думите заседнаха в гърлото ми и аз стърчах там, обзет от слабост и смущение, а той плесна с длани и поръча на слугата да поднесе ейл. След ново продължително мълчание, през което продължи да ме разглежда, той каза:

— Моля, седнете, господине. (Тъй като с присъщата си вежливост скочих на крака и му се поклоних при влизането.) И непременно внимавайте да не се наденете случайно на кинжала си.

Всичко това изрече със суховата усмивка, а аз се изчервих и взех да мънкам нещо неразбрано като учениче, заловено да мята предмети в час.

— Как е името ви? Лицето ви ми се струва познато, но днес се срещам с толкова малко хора, че се поддавам на измама на зрението и започвам да разпознавам непознати.

Гласът му имаше мекия и приятен тембър на образован човек, съвсем не какъвто очаквах.

— Не ме познавате. Името ми е Престкот.

— Аха. И сте дошли тук да ме убиете, познах ли?

— Да — отвърнах сковано, още по-объркан.

Настъпи нова дълга пауза, през която Търлоу отбеляза страницата си в книгата, затвори я и внимателно я остави на масата. После положи ръце в скута си и отново ме погледна.

— Е, действайте. Не бих искал да ви губя времето.

— И нима не искате да узнаете защо?

Този въпрос като че го учуди и той поклати глава.

— Само ако вие желаете да ми разкажете. Колкото до мен, какво ме засягат хорските „защо“ и „как“, когато се представя пред Бог и Неговия съд? Пийнете ейл — добави, като напълни чаша от глинен съд с широко гърло, който донесе слугата.

С рязко движение на раменете отказах чашата.

— Това е много важно — изрекох сърдито, като разбирах, че все повече се отклонявам в поведението си от онова, което представите ми рисуваха.

— Щом е така, слушам ви — каза той. — Макар да не ми идва на ум как може да съм ви навредил. Вие сте твърде млад, за да сте враждували с мен.

— Убили сте баща ми.

Тези думи като че го разтревожиха.

— Нима? Нямам такъв спомен.

Най-после заговори по начин, който ме разгневи, а знаех, че това е необходимо, за да осъществя намерението си.

— Проклет лъжец! Не може да не си спомняте сър Джеймс Престкот!

— Аха — кимна той спокойно. — Разбира се, помня го. Но мислех, че говорите за друг. На вашия баща не съм причинил никакво зло. Безспорно, по едно време се опитвах; той бе от малцината привърженици на краля, които не бяха глупци.

— И затова го погубихте. Не сте могли да го заловите и да влезете в схватка с него, така че сте отровили умовете на хората с лъжи за него и така сте го съсипали.

— И смятате мен отговорен?

— Такъв сте!

— Ами така да е, щом казвате — заяви той спокойно и отново се заключи в мълчание.

За пореден път ме бе препънал. Не знам какво бях очаквал: или яростно отрицание, или разпалени оправдания. Но изобщо не предполагах, че той ще мълчи с пълно равнодушие, сякаш му беше безразлично.

— Защитавайте се! — викнах гневно.

— Как? Не разполагам нито с нож като вас, нито със силата ви и ако сте си наумили да ме убиете, няма да ви е особено трудно.

— Не, защитавайте постъпките си!

— Защо? Вие вече сте ме приели за виновен и се опасявам, че немощните ми възражения няма да ви разубедят.

— Така не е честно! — възкликнах и веднага си дадох сметка колко по детински звучат тези думи и как мъж като баща ми никога не би ги произнесъл.

— Почти нищо на този свят не е честно — отговори той.

— Баща ми не беше предател!

— Възможно е.

— И твърдите, че не сте го погубили? Очаквате да ви повярвам?

— Нищо не съм твърдял. Но след като питате, ще ви кажа, че не. Не съм го погубвал. То се знае, не от мен зависи дали ще ми повярвате, или не.

В по-късни години — дотолкова по-късни, че вече не можеше да ми влезе в работа, — разбрах по какъв начин Джон Търлоу се бе издигнал толкова високо, та единствен в страната се бе осмелявал да противоречи на Кромуел. Нанасяш му удар, а Търлоу се надига и разсъждава логично с приятен глас. Продължаваш да блъскаш по него, а той все така се изправя, винаги учтив, без да си изпуска нервите, докато се засрамиш от себе си и решаваш да го изслушаш. И когато вече си изгубил равновесие, той просто ти внушава своята гледна точка. Никога не преминаваше в настъпление, никога не натрапваше мнението си, но рано или късно гневът и възраженията се стопяваха, разбити в твърдата му съпротива.

— Постъпвали сте така и с други, а искате да ви повярвам, че не сте го сторили с баща ми?

— С кои други?

— Не сте казали, че не е виновен. А сте имали тази възможност.

— Не ми влизаше в задълженията да се грижа за силата и единството на враговете си. А и кой би ми повярвал? Намирате ли, че сертификат за честност, подписан от мен, би очистил репутацията му? Щом в партията на краля бяха решили да се нападат едни други и да преследват призраци, какво ме засягаше мен това? Колкото повече отслабваха, толкова по-добре ми идваше.

— И толкова са отслабнали, че сега кралят е на трона, а вие сте тук забравен и неизвестен — изрекох с насмешка, но в същото време си дадох сметка, че не само доводите му бяха добри, а и че никога не бях поглеждал нещата от тази страна, дотолкова безспорна ми се виждаше вината му.

— Само защото Протекторът умря, а той не мислеше… Е, няма значение — каза меко Търлоу. — Образува се вакуум, а природата не търпи вакуум. Чарлс не отвоюва своя трон; той бе пратен там от сили, много по-големи, отколкото би могъл да набере сам. Предстои да видим дали е достатъчно силен да задържи позициите си.

— Вие трябва да сте били във възторг — подхвърлих със сарказъм.

— Във възторг ли? — промълви замислено той. — Не, разбира се, че не. Трудих се десет години, за да направя Англия силна и свободна от тиранията, и не изпитах никаква радост да наблюдавам как всичко това се разлетя в прах. Но пък и не бях толкова разстроен, колкото сигурно си представяте. Армиите се готвеха за настъпление и възникваха фракции, които единствен Кромуел би могъл да овладее. Изборът беше между краля или война. Не се противопоставих на Чарлс. А можех. Да бях поискал, Чарлс вече от години щеше да лежи в гроба.

Каза го толкова спокойно, с тон, сякаш се подразбираше, че не схванах веднага целия ужас на думите му. А после ахнах. Този дребосък си бе присвоил правото с оглед на политиката да реши дали законният му богопомазан владетел да живее, или да умре. Чарлс, крал на Англия по волята на Джон Търлоу! Знаех, че говори самата истина, не се съмнявах, че с Протектора са обсъждали такава възможност. И ако се бяха отказали от нея, то не бе от стъписване пред подобно престъпление — те бяха извършили предостатъчно такива, — а само защото не би послужило на интересите им.

— Но не сте го поискали.

— Не. Републиката действаше в рамките на закона и си плати за това. А колко по-просто би било, ако Чарлс-старши бе починал от някоя загадъчна болест и ръцете ни бяха останали чисти пред нацията, пък нищо че тайно сме предприели позорни действия. Но ние го съдихме и екзекутирахме…

— Тоест, убихте го подло.

— … и екзекутирахме пред очите на всички, без нищо скришно и потайно. Същото се отнася и за други предатели… верни патриоти, както ги наричат днес… които бяха заловени. Назовете ми поне един, който да е убит тихомълком, без да е изправен пред съд.

Всички знаеха, че такива имаше хиляди, но аз, естествено, не знаех имената им, това и му отговорих.

— Разбирам. И тъй, убил съм безчет хора, а вие не можете да назовете нито един. Към сферата на правото ли сте се насочили, господин Престкот?

Отвърнах, че да, заради бедите, застигнали семейството ми.

— Така ми се и стори. Самият аз бях адвокат, докато не постъпих на държавна служба. Много се надявам положението на семейството ви да се промени към по-добро, защото не смятам, че ще сте гордост за това съсловие. Излагате тезата си крайно неубедително.

— Но ние не сме на съд тук!

— Да — съгласи се той. — Вие се намирате в дома ми. Но ако желаете, можете да превърнете тази стая в съдебна зала и да произнесете първата си пледоария. Ще отговоря на въпросите ви, а после можете да вземете решение. Чуйте, това е много изгодно за вас предложение. Ще бъдете едновременно обвинител, съдия, съдебни заседатели и ако поискате — палач. Подобен случай рядко му пада на човек на вашата възраст.

По някаква причина вече дори не поставях под въпрос казаното от него. Късно бе да приведа в изпълнение първоначалното си дръзко намерение. Сега ми се искаше да изтръгна от него признание, че съм бил прав, и да чуя как ще потвърди, че е заслужил наказанието, което съм му подготвил. Ето защо отстъпих на настояването му и ето защо днес смятам, че той грешеше. От мен би излязъл отличен адвокат, та макар да отправям благодарности към небето, че не бях запратен в подобно жалко положение.

— Ами, работата е там, че… — подхванах.

— Не, не — кротко ме прекъсна той. — Ние с вас сме в съда, господине. Вашата презентация не ви прави чест. Никога не започвайте реч с думите „Работата е там, че…“. Не ви ли учат вече на реторика в университета? Сега започнете както трябва, като се погрижите да се обърнете към съдията с нужната почтителност (нищо, че той е дърт глупак), а към съдебните заседатели, сякаш сте убедени, че на скамейката пред вас седят същи Соломоновци (дори да сте ги подкупили сутринта). Започнете отначало. И не се стеснявайте. Ако искате да спечелите делото, не допускайте смущение.

— Милорд, господа съдебни заседатели — подхванах аз.

Дори и след толкова години се учудвам, че така покорно му се подчиних.

— Много по-добре — отсъди той. — Продължавайте. Но се опитайте да придадете на гласа си повече изразителност.

— Милорд, господа съдебни заседатели — заявих внушително, но и с известна ирония, тъй като не желаех да създам впечатление, че съм се съгласил с голямо желание на този театър. — Тук сте да съдите едно от най-злите престъпления в историята на човечеството. Стоящият пред вас подсъдим е обвинен не в проста кражба или убийство в разгара на свада, а в хладнокръвно и пресметнато ликвидиране на джентълмен, твърде изряден и благороден, че да бъде обработен по друг начин. Този джентълмен, Джеймс Престкот, не може сам да издигне глас в своя защита и да ви разкаже за нанесените му удари. Според обичая трябва да го сторят членовете на семейството му, та неговият зов за правосъдие да бъде чут от гроба и душата му да намери покой.

— Много добре — отзова се Търлоу. — Прекрасно начало.

— Като съдия съм длъжен да посоча на подсъдимия, че трябва да пази мълчание. Ако това е съдебен процес, то трябва да се спазват всички правила.

— Моите извинения.

— Не ви моля да осъдите този човек, без да са изложени в пълнота всички обстоятелства по делото. Те ще се окажат достатъчно, за да признаете без сянка на съмнение въпросната личност за виновна. Ще се огранича с излагане на фактите, не са нужни показни реторични аргументи. Благородството, лоялността и доблестта на сър Джеймс Престкот бяха такива, че той отдаде на краля всичко, което притежаваше, и бе готов да даде още повече. Когато повечето му съмишленици се предадоха, той се върна от изгнание, за да съдейства за благословената Реставрация, която днес ни дарява с благата си. Мнозина се присъединиха към него, но далеч не всички така всеотдайно, а някои, целящи единствено своята изгода. Други предадоха другарите си и благородното им дело, а всеки път, когато Джон Търлоу намираше такива хора, той ги използваше, после ги устройваше в удобно положение да вредят и да прехвърлят вината си. Основният му помощник, който би трябвало да бъде съден за деяния, погубили баща ми, е Джон Мордаунт.

Замълчах, за да проверя ще трепне ли той, като узнае доколко съм осведомен. Но не: той все така седеше неподвижно и с нищо не издаваше дори бегъл интерес. И аз продължих своята реч:

— Нека поясня. Мордаунт е най-малкият син в благородно семейство, което по време на войната старателно е избягвало да застане на нечия страна и се е надявало да се сдобие с благоволението на бъдещия победител, който и да се окажел той. Смятало се, че Мордаунт клони към краля, но бидейки твърде млад да се сражава, подобно на мнозина други бил отправен да пътешества из континента, където нищо не го заплашвало. Така той се озовал в Савоя и се запознал със Самюъл Морланд, служещ на Републиката.

— Мордаунт бил смятан за привърженик на краля, а Морланд бил поддръжник на Кромуел. Кога точно са станали съобщници с цел издигане не е известно, но вероятно помежду им вече всичко е било уговорено, когато сър Самюъл се прибрал в Англия през 1656 година. Мордаунт също се върнал и започнал да придобива добра слава сред роялистите; ала неговата ловкост, ум и хвалената му проницателност по мое мнение са се дължали до голяма степен на сведенията, които получавал от Морланд. Добрата му репутация роялистите заплатили скъпо, тъй като Мордаунт я придобил, като издавал всички техни замисли до един.

— Ала след това предателите извършили голяма грешка през петдесет и осма година и Мордаунт бил арестуван при повсеместните арести на всички, подозирани в симпатия към роялистите.

— Невъзможно е да си представим, че безпощаден човек като Джон Търлоу би позволил да бъде спасен тъй важен заговорник, ако той наистина се бе борил за делото на краля. Но бил ли е пратен той на бесилката заедно със своите другари? Бил ли е привързан към стол и подложен на мъчения, за да бъдат изтръгнати безценни сведения, които се е опитвал да скрие? Бил ли е поне държан под строга охрана? Не и не. Не минал месец и половина и той излязъл на свобода. Говорело се, че жена му подкупила съдебните заседатели.

— Убеден съм, че биха били необходими големи пари, за да се осмели съдебен заседател да признае за невинен най-опасния човек в Англия и да си навлече гнева на Търлоу. В действителност не е бил нужен никакъв подкуп. На съдебните заседатели е било посочено каква присъда да издадат и те са се подчинили без всякаква материална изгода. Мордаунт се завърнал на бойното поле още по-прославен със своята храброст и издръжливост, без да извика у никого каквито и да било подозрения.

— Ала роялистите вече се убедили, че сред тях има предател и е необходимо той да бъде разобличен. Ето защо Търлоу предприел мерки да скрие източника на своите сведения, отвличайки подозренията в съвсем друга посока. По негово нареждане за защита на истинския предател били изготвени фалшиви документи. Подчинените му използвали шифъра на баща ми и известните му сведения. Но защо изборът паднал точно на него, когато за целта би свършил работа кой да е роялист?

— Може би господин Търлоу е невинен за този избор, тъй като по мое мнение тук важна роля е изиграла алчността на Самюъл Морланд, комуто опозоряването на баща ми би било твърде изгодно. Той знаел, че семейството на съобщника му Джон Ръсел ще го възнагради богато, ако им съдейства да осъществят безпрепятствено плановете си за отводняване на блатистите земи. Морланд им дал да разберат, че е възможно сър Джеймс Престкот да бъде отстранен от пътя им, ако той, Морланд, бъдел възнаграден за усилията си. Сър Джон Ръсел се хванал за сведенията, предоставени му от Морланд, започнал навред да тръби за тях и страстните му доводи излъгали сър Уилям Комптън, като го накарали да изобличи и погуби най-близкия си приятел.

— Ето как била приведена в изпълнение втората част от плана и като опетнили доброто име на баща ми, го лишили от имуществото му. Не знам дали той се е досещал, че тъй влиятелни хора са желали… не, изисквали са унищожението му. Търлоу, бранещ правителството, Мордаунт и Морланд, чието бъдеще зависело от това дали щяло да им се удаде да стоварят върху него вината за своите деяния, и могъщото семейство Ръсел, което получавало възможност да се разпорежда свободно със заблатените земи. Такива солидни изгоди за всички на тъй малка цена! Нужно било само да се принесат в жертва животът и репутацията на един-единствен човек.

— Да се очисти от подобно очерняне, за него било невъзможно: ако обвиненията не били повдигнати открито, как можело те да бъдат отхвърлени? Не било предявено нито едно доказателство, как да бъдела изобличена лъжата им? Той избягал от клеветите, от несправедливо хвърляне в затвора, може би дори от ножа на наемен убиец — и това било приравнено към самопризнание за престъпления. А Търлоу, авторът на всичките му беди и единственият човек, който би могъл да снеме петното от неговата чест, не произнесъл нито дума. Кой друг би бил способен да измисли такъв план? Кой друг би притежавал средствата да приведе плана в изпълнение? Само Джон Търлоу, човекът, който знаел всичко, виждал всичко и бил движещата сила на всички онези тъмни събития.

— И аз, господа съдебни заседатели, съм сведен до жалкото положение, в което ме виждате днес. Нямам средства, нито връзки, нито някакво влияние — нищо освен изложените аргументи и неугасимата си вяра в правотата на моята кауза, както и в справедливостта на този съд. Но вярвам, че това е повече от достатъчно.

Дали действително произнесох дума по дума тази реч? Не, разбира се. Убеден съм, че моята младост е сковавала езика ми и пледоарията ми далеч не е прозвучала така уверено, както ми харесва да си спомням. Приятелите ми, които четат книги, ме уверяват, че точно така стоят нещата с историята. Дори великите историци записват онова, което са били длъжни да изричат актьорите в театъра на събитията, а не което са казали в действителност. Така стана и с мен и ако през годините съм се усъвършенствал в изказа си, няма да се извинявам за това. В спомените си говорих именно така: сдържано, но със страст, с жар, но и овладяно, застанал пред него, без да отделям очи от лицето му, като кой знае защо се опитвах да го уверя в истинността на думите си, но в същото време осъзнавах, че се старая да убедя и самия себе си.

Той не отговори веднага — това го помня ясно. Не, седеше все така невъзмутим, поставил затворената книга върху коленете си и кимаше мълчаливо. После, когато в стаята се чуваха само съскането и пращенето на горящите пънове, той пристъпи към отговора, като продължаваше играта на съдебно заседание.

— Няма да започна да лаская моя учен обвинител с похвала за прекрасната му реч, произнесена с искреност, на каквато е способен само предан син. В честността на казаното не се съмнявам, мъжеството и жаждата му за справедливост са безспорни и прави чест на тъй млад човек готовността да се нагърби с толкова тежка задача, без да разполага с ничия помощ.

— Само че тук е съд и в него няма място за чувства. Заради това съм длъжен да посоча, че представеното срещу мен обвинение е много нестабилно и неподкрепено с доказателства, които да имат тежест. Думата на бащата е безпрекословна за сина, но не и за съда. Ако възнамерявате да преобразите заключенията си във факти, трябва да се опрете на нещо повече от твърденията на човек, срещу когото има обвинения. Това, че съм погубил съвършено невинен човек, е извънредно сериозно обвинение и не може да се признае за основателно само въз основа на предположения.

— Сър Джеймс Престкот беше обвинен в предателство и това го погуби: признавам, че аз съм очевидният заподозрян. В течение на много години върху мен лежеше отговорността да осигуря безопасността на правителството и не отричам, че прибягвах към много и разнообразни методи. Нуждата го налагаше, тъй като срещу нас действително се устройваха заговори — в такова количество, че не мога да си ги припомня всичките. Подстрекатели се стремяха да хвърлят отново страната в ужаса на войната и гражданските междуособици. Мой дълг бе да възпрепятствам това и аз го изпълнявах, доколкото ми беше по силите.

— Имаше ли доносник, предател измежду привържениците на краля? Имаше, разбира се, и съвсем не един. Винаги се намират хора, готови да продадат приятелите си за пари, но много често стоката, която предлагаха, не ми беше потребна. Роялистите винаги са били извънредно глупави заговорници. Предполагаемите бунтове се готвеха с участието на толкова голям брой невъздържани в езика си хора, че трябваше да сме глухи, та да не научим за тях. Приписваната ми сатанинска мощ наистина е ласкателна, но такава не съществуваше: по-голямата част от успехите си дължах на глупостта на противниците си.

— Колкото до Самюъл Морланд, той не е лишен от способности, но неговата алчност и ненадеждност правеха услугите му съмнителни и аз отдавна имах желание да се откажа от тях. Ала нямаше как, защото той държеше най-полезния осведомител относно действията на поддръжниците на краля — човек, когото наричаше господин Барет.

— От всички правителствени източници този господин Барет бе несравнимо най-ценният. Стигаше само да зададем въпрос и Барет незабавно съобщаваше отговора чрез Самюъл. А Самюъл отказваше да разкрие кой е той. Ако се избавех от услугите на Самюъл, трябваше да се лиша и от господин Барет, а на Самюъл му стигаше ум да съобрази, че го търпя само по тази причина. Често се чудех дали не предава лично сведенията, затова имах грижата той да знае възможно най-малко за нашите планове и действия. До момента, в който размяната не стана прекалено неизгодна, не поставях пречки пред нея.

— Кой беше господин Барет? Вие сте съвършено прав, аз също стигнах до извода, че това е Джон Мордаунт, и го арестувах, за да го разпитам лично и да се помъча да установя с него пряка връзка, та за в бъдеще да мога да заобиколя Самюъл. Но Мордаунт отричаше всичко. Или бе заподозрял капан, или наистина нямаше нищо общо, или пък хранеше твърде силна лоялност към Самюъл. Така или иначе, нищо не получих от него.

— Това бе грешка от моя страна, тъй като стъпката ми издаде моята враждебност по отношение на Самюъл и когато му се удаде случай, той устрои заговор срещу мен и временно се лиших от длъжността си. Когато си върнах положението, той се уплаши от отмъщението ми и се прехвърли на страната на краля, а за да си спечели доверие там, обвини вашия баща.

— Както виждате, не възнамерявам тук да опровергавам, че предателят беше Джон Мордаунт и че баща ви бе пожертван, за да бъде опазен той. Макар че някои подробности бих поставил под съмнение, ако имахме време за това.

— Не признавам само едно обвинение, върху което е построена цялата ви теза срещу мен, и мога да докажа, че то е невярно. Твърдите, че аз съм причинил опозоряването на баща ви, че аз съм се погрижил за подправените документи и за разпространяване на слухове относно тях, а аз изрично твърдя, че не само не съм направил нищо такова, а и не бих могъл да го направя, защото по времето, когато се случи, вече нямах нито място в правителството, нито влияние.

— Уволниха ме от служба за Републиката в края на петдесет и девета година, когато Ричард Кромуел реши, че няма да може да остане Протектор, и се отказа от борбата. Жалко! Той не беше без способности. Бях лишен от власт заедно с него и в течение на много месеци не се ползвах с никакво влияние. А именно тогава са скалъпени документите, имащи отношение към баща ви и предадени на сър Джон Ръсел и съответно на сър Уилям Комптън. Това са прости факти. Казах, че в разсъжденията ви има един сериозен пропуск. Ето това е той. Тезата ви може да е вярна сама по себе си, но няма начин да се отнася до мен — заключи той.

Ето каква проста грешка бях допуснал и сега бях като ударен с чук по главата. При всичките ми сериозни проучвания нито веднъж не бях помислил за хаоса, съпровождащ последните дни на Републиката, за ожесточената борба за положение и предателства помежду бивши съобщници, когато са се опитвали да спасят себе си и цялата си корумпирана система от гибел. Кромуел умря, на власт дойде синът му, после беше свален от власт и едни парламентарни фанатици започнаха да сменят други. В цялата тази вихрушка Търлоу временно бе изпуснал юздите. Знаех за това обстоятелство, но не го сметнах за важно, не сверих фактите и датите. И от самото начало на речта ми Търлоу бе чакал, докато красноречието ми не се изчерпа, като бе знаел, че само да духне с уста и ще разсее цялото ми обвинение срещу него.

— Казвате, че Морланд еднолично е довел до съсипването на баща ми?

— Това е едно възможно тълкуване — невъзмутимо заяви Търлоу. — И най-очевидното, ако се изхожда от събраните от вас факти.

— Какво да правя тогава?

— Мислех, че сте дошли да ме убиете, а не да ми искате съвет.

Той знаеше, че се е спасил. Само дето не ми каза направо, че когато бях разговарял с Мордаунт, а после с Морланд, бях стоял лице в лице с виновниците. От единия си бях тръгнал, след като му изсипах куп благодарности и благопожелания. Другия бях сметнал само за оръдие, алчен подлец може би, но по същността си само източник на сведения и нищо повече. Сега се чувствах глупак и изгарях от срам, задето този човек беше видял всичката ми глупост и ми я бе посочил с такова хладнокръвие.

— Време е да приключваме с това — обади се Търлоу. — Смятате ли ме за виновен, или не? Вече ви казах: решението ще вземете вие, а аз ще приема присъдата ви.

Поклатих глава, а очите ми бяха пълни със сълзи на разочарование и срам.

— Това не е достатъчно, длъжен сте да обявите присъдата — настоя той.

— Невинен — промърморих.

— Моля? Простете, но не ви чух.

— Невинен! — викнах насреща му. — Невинен, невинен, невинен! Сега чухте ли?

— Чух, благодаря ви. Е, след като доказахте колко силно тачите справедливостта, а разбирам какво ви струваше това, и аз ще докажа същото. Ако ви е нужен моят съвет, ще ви го дам. Разкажете ми всичко, което сте направили, прочели, казали, помислили и видели. Тогава ще ми стане ясно мога ли да ви помогна с нещо.

Той отново плесна с ръце, слугата влезе и този път получи нареждане да донесе храна и да сложи дърва в огъня. Заех се да разказвам и обяснявам, като започнах от самото начало и премълчах само за помощта и съдействието, оказани ми от лорд Бристол. Бях обещал да не говоря за това и не исках да разгневя бъдещия си покровител, като не удържа на думата си. Разправих дори за магията, наложена ми от Сара Блънди, и за решимостта си веднъж завинаги да сложа край на борбата помежду ни. Но изоставих тази тема дотук, защото тя нямаше отношение към него, а и по изражението му виждах, че той не вярва в подобни неща.

— Имате предимство във възможността си да обвините Мордаунт, тъй като мнозина не го обичат и той е тясно свързан с лорд Кларендън. Предложете стоката си на нужните купувачи и ще получите висока цена.

— На кого по-точно?

— Предполагам, че сър Уилям Комптън ще бъде разбираемо провокиран да ви преследва съдебно за вашето нападение. Тъй като в същото време ненавижда лорд Кларендън, може да е склонен да се откаже от иск срещу вас в замяна на това, че ще допринесете за провала на най-големия му враг. Ако Мордаунт, приятелят на Кларендън, понесе удар, то това ще се отрази и на самия Кларендън. А за такова нещо освен сър Уилям Комптън щедро ще ви се отблагодарят и други хора. Добре е да се обърнете към тях и да видите какво могат да предложат в замяна.

— Всичко това звучи много добре — отвърнах, като не си позволих надежда след толкова разочарования. — Но аз съм беглец. Ако замина за Лондон или дори за Оксфорд, ще бъда арестуван. Как бих могъл да се обърна към когото и да било?

Ала той се отнесе пренебрежително към всесилието на кралското правосъдие. Започвах да разбирам, че хора като Търлоу не придаваха особено значение на закона. Ако враговете решаха да го унищожат, чистотата пред закона нямаше да го спаси, а ако бъдеше достатъчно силен, можеше да не се опасява от нищо, колкото и големи да бяха престъпленията му. Законът се оказваше просто оръдие на властта и нищо повече. Той ми предложи опасна сделка, ужасен избор. Аз дирех правосъдие, но Търлоу ми показа, че такова не съществува и всичко се свежда до борба за власт. Ако исках да върна законното си положение, длъжен бях да унищожа чуждите врагове точно така, както бяха унищожили баща ми. Можех да постигна целта си, но само чрез отричане от онова, което стоеше зад нея.

Нужни бяха много дни за размишления и молитви, преди да приема това условие. Когато се съгласих, Търлоу замина за Оксфорд, където обсъди нещата с доктор Уолис след срещата им в театъра.

Мъчеха ме опасения, но той ми обясни, че за доктор Уолис е далеч по-просто да се обърне към онези хора в правителството, които могат да окажат нужното съдействие. Колкото и грубо да се бях отнесъл към него в затвора, Търлоу от самото начало изглеждаше убеден, че няма да е трудно да се получи съдействието на Уолис, макар да не си даде труд да ми обясни защо.

— Е? — попитах настойчиво, когато след връщането си Търлоу най-сетне ме повика. — Уолис съгласи ли се да помогне?

Търлоу се усмихна.

— Май че да. Стига да получи известни сведения. Споменахте за италианец, с когото сте се запознали у сър Уилям Комптън.

— Да, Кола. Много любезен човек за чужденец.

— Точно така, Кола. Доктор Уолис извънредно силно се интересува от вашето мнение за него.

— Знам, той вече ме разпитва, макар да нямам и понятие защо му е нужно.

— Е, това не бива да ви занимава. Ще съобщите ли под клетва всичко, което ви е известно за него? И ще отговорите ли на останалите въпроси на доктор Уолис доброволно и откровено?

— Ако ми съдейства, разбира се от само себе си, че да. Но на мен нищо специално не ми е известно. А какво ще получа в замяна?

— Доколкото схванах, доктор Уолис може да ви снабди с извънредно важни сведения за пакета, който баща ви е възнамерявал да изпрати на майка ви. В този пакет се е съдържало всичко, което е знаел за Мордаунт и неговите дела. С кого се е виждал, какво е говорил, а и какво се е вършело. Като разполагате с това, лесно можете да постигнете целта си.

— Той е знаел през цялото време за пакета и нищо не ми е казал?

— Пакетът не е у него, а той е човек, който крие от околните всички свои мисли, не само тайните си. Никога нищо не дава и не върши даром. За щастие, сега вие имате нещо, което да му предложите. А той ще ви посочи към кого да се обърнете, за да получите въпросния пакет. Е, съгласен ли сте на такава сделка?

— Да! — изрекох възторжено. — Разбира се. От все сърце, след като в отплата му трябват само сведения. А за подобна находка бих си дал живота дори.

— Е, много добре — отвърна Търлоу с доволна усмивка. — Значи това е уредено. Сега остава да отстраним заплахата от страна на закона и да ви върнем свободата да ходите и да пътувате където пожелаете. Споменах за подозренията ви относно онази Сара Блънди и за пръстена, свален от трупа на доктор Гроув, който се намира у вас, и тя вече е арестувана за убийство.

— Радвам се да го чуя — казах и сърцето ми се преизпълни с ликуване. — Нали ви обясних вече как ми стана известно, че именно тя го е убила.

— Ще дадете показания срещу нея, уважението ви към правосъдието ще бъде оценено и от вас ще снемат всички обвинения. Давате ли дума, че това момиче извън всяко съмнение е убило доктор Гроув?

— Давам.

Знам, че беше лъжа, и още недоизказал се, бях обзет от горчиво негодувание, задето бях принуден да я изрека.

— В такъв случай всичко ще е наред. Но, повтарям, само ако отговорите на въпросите, зададени от доктор Уолис.

Бях на път да се пръсна от радост, докато предвкусвах тържеството си във всичко, към което се бях стремил. Наистина, казах си, над мен е спусната благословия, след като в тъй кратък срок получих толкова много. За няколко мига бях в еуфория, но после паднах духом.

— Това е капан — заявих. — Примамка, за да се върна в Оксфорд. Отново ще ме хвърлят в затвора и ще ме обесят.

— Такъв риск е налице, но по мое мнение Уолис се е прицелил към по-едра плячка от вас.

Изсумтях с негодувание. Помислих си колко е лесно да се запази невъзмутимо спокойствие, при положение че примката може да се затегне около нечия чужда шия. Щях да го видя колко философски би се отнесъл към това, ако него подгонеха към бесилката.

* * *

Следващият ход бе предприет няколко дни по-късно. Неохотно се примирих с мисълта, че въпреки опасността, ще ми се наложи да се оставя в ръцете на Уолис. Ала мъжеството ми измени и все още се колебаех, когато в стаята, където прекарвах цялото си време, с безшумни стъпки влезе Търлоу и ми съобщи, че ме очаква посетител.

— Някой си синьор Марко да Кола — поясни с усмивка. — Странно как този човек се появява на най-неочаквани места.

— Той е тук? — скочих на крака изумен. — Но защо?

— Защото аз го поканих. Отседнал е в съседна странноприемница и когато ме известиха за това, си казах, че е време да се запозная с въпросния господин. Невероятно мил човек.

Настоях да видя Кола, тъй като желаех да науча всички новини. Търлоу посочи, че той може да се окаже най-добрият посредник за обръщение към оксфордския съд (дори ми се стори, че не се доверява толкова безусловно на Уолис, както твърдеше).

Надявам се, че няма защо да се оправдавам за онова, което му наговорих. Вече бях получил достатъчно доказателства колко наложително е да се избавя от заклинанията на Сара Блънди и колко малко възможности имах да сторя нещо сам. Умолявал бях магията да бъде свалена от мен, ала ми бе отказвано. Тя с хитрост ме застави да нападна своя опекун; всички усилия на магове и свещенослужители да й бъде даден отпор претърпяха неуспех и макар да не го споменавам често в повествованието си, едва ли не всеки ден ставах жертва на непонятни произшествия, а нощем ме терзаеха трескави видения и здравият сън ми убягваше. Тя ме нападаше безпощадно, вероятно с надежда да ме лиши от разсъдъка ми. А сега ми се предоставяше случай да й нанеса ответен удар веднъж и завинаги. Не можех да пропусна подобна възможност. Да не говорим за дълга ми пред Томас.

Затова разправих на Кола как съм отишъл в дома й, щом съм избягал от затвора, и съм видял как е влязла с безумно изражение на лицето, извън контрол. Казах му как съм намерил у нея пръстена на Гроув, веднага съм го разпознал и съм й го отнел. Как тя е пребледняла, когато съм й поискал обяснение защо е у нея. Как съм готов да повторя тези си показания пред съда. Когато завърших разказа си, вече и сам почти му вярвах.

Кола се съгласи да предаде показанията ми пред мировия съдия и дори ме успокои, като изказа предположение, че готовността ми да съм в услуга на правосъдието въпреки сериозната опасност, на която се подлагам, ще ми се зачете в бъдеще.

Благодарих му и бях обзет от тъй дружески чувства към него, че не се сдържах и споделих някои впечатления, които го засягаха лично.

— Обяснете ми — казах, — защо доктор Уолис се интересува от вас? Приятели ли сте двамата?

— Не — отсече той. — Видях го всичко на всичко веднъж и той се държа крайно неучтиво.

— Иска да разговаря с мен за вас, но не знам защо.

Кола повтори, че нищо не разбира, а после прекъсна разговора на тази тема и се осведоми кога се очаква да се върна в Оксфорд.

— Мисля, че ще е разумно да изчакам до самото навечерие на процеса — отговорих. — Надявам се, че съдията ще склони да бъда освободен под гаранция, но не съм настроен да бъда прекалено доверчив.

— Значи тогава ще се видите с доктор Уолис?

— Това е почти сигурно.

— Добре. Бих искал след това да ви поканя, за да отпразнуваме благополучното ви избавление.

И той си тръгна. Описвам всичко това тук, за да покажа колко много от разговорите пропуска Кола. Но значителна част от останалото е повече или по-малко вярно. Мировият съдия пристигна разгневен и възнамеряваше тутакси да арестува и Търлоу, и мен, но щом чу показанията ми против Блънди, стана самата доброта и любезност. Впрочем, подозирам, че доктор Уолис вече се бе намесил и го бе предупредил, че е вероятно сър Уилям да оттегли жалбата си, както той и стори няколко дни по-късно. После изчаках, докато не дойде вестта за началото на съдебното дело, и тогава се върнах в Оксфорд.

Ала не ми се наложи да давам показания, тъй като Сара се призна за виновна в престъплението, което бе поразително, след като не го бе извършила. Тъй или иначе, уликите изглеждаха безспорни и вероятно тя бе проумяла, че в никой случай няма да избегне съдбата си.

На следващия ден я обесиха и аз мигом почувствах как душата ми се освободи от зловредното й влияние, сякаш ме облъхна прохладен свеж вятър след буря, очистил въздуха след задуха. Едва тогава осъзнах колко свирепо ме бе тормозила и как непрестанно бе обезсилвала духа ми.

* * *

Всъщност с това завършва и моят разказ, тъй като всичко останало е извън пределите на ръкописа на Кола, а много от успехите ми вече са общо достояние. Никога повече не видях Кола, тъй като той напусна Оксфорд скоро след това, но Уолис бе извънредно доволен от онова, което му казах, и ми предостави всичката нужна ми информация. Само до месец името ми беше изчистено и макар прякото изобличаване на Мордаунт да се оказа нежелателно по политически причини, по-нататъшното му издигане бе спряно завинаги. Човекът, когото на някакъв етап бяха гласили за най-влиятелния пост в страната, приключи дните си в жалка безизвестност, отхвърлен от всичките си приятели, мнозина от които узнаха цялата истина за него. Аз, тъкмо обратното, бях отрупан с благоволение от куп високопоставени хора, благодарение на което получих правата си, полагащи ми се по рождение, и позиции. Възползвах се дотолкова успешно от даровете на съдбата, че скоро можех вече да пристъпя към възстановяване на имението си. В последствие си построих и къща в покрайнините на Лондон, където презреният ми вуйчо почтително ме посещава с напразна надежда да му заделя част от благата си. Излишно е да казвам, че си тръгва с празни ръце.

Сторих много неща в живота си, за които съжалявам, и ако имах възможност, днес бих постъпил другояче. Но дългът ми стоеше над всичко и ми носи утеха мисълта, че са ми опростени най-тежките ми провинения. Бог бе милостив и макар никой човек да не го заслужава, моето спасение не бе несправедливо. Не бих притежавал толкова много и не бих се радвал на такъв душевен покой, ако не бях закрилян свише. На Него се уповавам и винаги съм се старал да Му служа, доколкото са ми позволявали силите. В изчистването ми от всякакви клевети виждам залог за Неговото благоволение към мен.

Тайнописът на съглашението

Идолите на Театъра са вселени в човешкия Ум от философски течения и от изопачените Закони на демонстрацията. Всички философски учения дотук са просто поставени на сцена комедии, показващи измислени театрални светове.

Франсис Бейкън, „Новият органон“

Раздел II, Афоризъм VII

Първа глава

След като ми бяха изпратени записките на паписта Марко да Кола, смятам за нужно да изразя своето мнение за в случай че и други попаднат на драсканиците му и повярват на казаното от него. Ето защо заявявам направо: този Кола е зловреден, коварен и нагъл лъжец. Простодушното удивление, юношеският ентусиазъм и откритост, с каквито се описва в своя разказ, са чудовищна измама. Сатаната е майстор на заблудата и е обучил слугите си на своите фокуси. „Ваш баща е дяволът… защото е лъжец и баща на лъжата“ (Йоан, глава 8, стих 44). Тук възнамерявам да изоблича цялото двуличие, което се съдържа в мемоарите му, неговия „истински“ разказ за пътешествието му в Англия (както го нарича). Този Кола беше отвратително човешко същество, кръвожаден убиец и велик измамник. Само по милостта на Провидението се спасих в онази нощ, когато той се опита да ме отрови, а за свое нещастие Гроув прибра бутилката и умря вместо мен. Очаквах покушение още от деня, в който пристигна в Оксфорд, но очаквах и повече — нещо като нож в гърба. Не бях предвидил такава коварна атака и не бях подготвен за нея. Колкото до момичето на име Сара Блънди, бих я пощадил, ако беше възможно, но нямаше как. Тя загина невинна, още една от многото жертви на Кола, но щяха да са далеч повече, ако тогава не си бях премълчал. Трудно ми бе да взема такова решение, но все пак намирам, че имам извинение за тази неправда. Опасността бе огромна, а собствените ми страдания — не по-малки.

Твърдя го спокойно и след сериозен размисъл, но ми струва много да се въздържам, защото пристигането на ръкописа ме потресе до дъното на душата ми. Всъщност Лоуър не бе имал намерение да ми го праща; чак когато научих за неговото съществуване, настоях да го получа и дадох да се разбере, че няма да приема отказ. Намерението ми бе да го разоблича като фалшификат, защото не можех да допусна, че е истински, но сега виждам, че първоначалното ми убеждение е било погрешно. Противно на вярванията ми и на уверенията на хора, чиято искреност не бих оспорил, очевидно е, че Марко да Кола действително е още жив.

Не знам как е възможно и от все сърце ми се щеше да не бе така, тъй като положих всички усилия да бъде застигнат от смъртта и бях сигурен, че тъкмо това се е случило. Беше ми казано, че е отведен до борда на кораба и е бил блъснат в Северно море, за да бъде наказан за деянията си и устата му да бъде затворена завинаги. Лично капитанът ме увери как е задържал кораба в близост, докато злодеят е потънал под водата. Знанието за това ми даваше утеха през годините, а ето че бях грубо лишен от нея, защото ръкописът доказва, че бях излъган и победата ми се оказа измамна. Не знам защо се получи така, но вече е твърде късно да се установи истината. Повечето от онези, които биха могли да знаят отговора, са покойници и сега служат на нови господари.

Предполагам, че е редно да обясня; забележете, не казвам: да се оправдая, тъй като през цялата си кариера бях напълно последователен. Знам, че враговете ми не го приемат, и си мисля, че благоразумието на моите постъпки на попрището ми в служба на обществото (ако мога да го нарека така) не беше напълно ясно на неосведомените. Как е възможно, казват те, човек да бъде англиканец, презвитерианец, верен поданик на мъченика Чарлс, а после да стане главен криптограф на Оливър Кромуел и да дешифрира най-секретните писма на краля, за да помага на каузата на парламентаристите, в последствие да се върне в лоното на англиканската църква и накрая да използва отново уменията си, за да служи на монархията след реставрацията й? Не е ли това лицемерие? Не е ли крайна изява на користолюбие? Така твърдят невежите.

На това ще отговоря: не. Не е така и онези, които гледат с презрение на действията ми, нямат никакво понятие колко трудно се възстановява житейската хармония в една държава, щом веднъж е поразена от болест. Някои дрънкат, че през ден съм се прехвърлял от едната страна към другата и все за собствена изгода. Но нима е за вярване, че в такъв случай бих се задоволил с професура по геометрия в университета в Оксфорд? Та ако бях наистина амбициозен, бих се прицелил най-малко в епископски сан. И нека не ви минава през ума, че не бих го получил; просто не съм се стремил към такъв. Не бях воден от егоистични амбиции и залягах над учението, за да бъда полезен, не за да се издигна. Винаги съм се старал да действам чрез принципите на умереност в съгласие със съответната власт. Още от най-ранна младост, когато ми се разкри тайната хармония на математиката, се посветих на нейното изследване; изпитвах страст към реда, защото тъкмо в него е заключен Божият план за всички нас. Радостта от решена с елегантност математическа задача и болката от нарушената естествена хармония на човека са две страни на една и съща монета; и в двата случая мисля, че бях съюзник с правата кауза.

Никога не съм желал за себе си слава и репутация като награда, напротив, презирах тези неща като суета и не възразявах други да заемат високи постове в църквата и държавата със съзнанието, че моето тайно влияние е с много по-голяма тежест от тяхното видимо. Нека другите говорят; моята задача бе да действам и го правех по най-добрия мой възможен начин. Служих на Кромуел, защото железният му юмрук можеше да въдвори ред в страната и да спре боричкането между фракции, както за друг бе непосилно да го постигне. После служих на краля, когато пое ролята си на богопомазан след смъртта на Кромуел. И за двамата работих всеотдайно не заради тях самите, то се знае, а защото по този начин служех на Бог, както съм се старал да правя във всяко свое начинание.

За себе си исках само да бъда оставен на мира да се докосвам до божественото чрез тайнствата на математиката. Но служейки на философията, аз си оставах слуга на Бог и държавата и поради това често бивах принуден да си отказвам това себично желание. Сега, когато се появи друг, който ще ме превъзхожда, както Давид е превъзхождал Саул, а Александър — Филип, вече мога да се предам на покой, но тогава бе истинско изпитание. Господин Нютон казва, че вижда тъй далеч, защото е стъпил на раменете на гиганти. Надявам се да не прозвучи самовлюбено, ако заявя, че моите рамене бяха сред най-силните, подкрепили неговата слава, и винаги помня (макар скромността да не ми позволява да го изричам пред хора) какво казва Дидакус Стела: джуджето, стъпило на раменете на великан, може да вижда по-надалеч от самия великан. Нещо повече, аз самият бих могъл да съзра далеч по-напред и да спечеля част от голямата му слава, ако дългът не ме бе призовавал така настоятелно към други дела.

Сега, след като минаха години, много хора си представят, че реставрацията на монархията е била проста работа. Кромуел е умрял и след известно време кралят се е върнал на трона. Де да беше така ясно и лесно. Тайната история на това паметно събитие е известна само на малцина. Отначало си мислех, че кралят ще се задържи половин година или една, ако има късмет, преди отново да изригнат междуособици между фракциите. Предполагах, че рано или късно ще му се наложи да се бори за своето наследство. Страната бе в смут от двайсет години, разкъсвали я бяха войни, имоти бяха стъпкани и унищожени, законните управници бяха избити или в изгнание, настана пълно объркване между съсловията. „Видях страшен нечестивец, как се ширеше като вкоренено многоклонесто дърво“ (Псалми, псалм 36, стих 35). Щяха ли хора, привикнали с богатство и власт, да се откажат с лекота от тях? Можеше ли да се очаква, че армията, оставена без заплата и разпусната, мирно ще приеме завръщането на краля и поражението на всичко, за което бе воювала? Нима имаше надежда, че поддръжниците на краля ще останат единни, след като възникваха толкова поводи за разногласия? Само хората без власт не я желаят; онези, които са се докосвали до нея, нямат насита за още и още.

Англия бе на ръба на пропастта, заплашвана от външни и вътрешни врагове; най-малката искра можеше да подпали наново пожар. И в този барутен погреб най-могъщите мъже в кралството влязоха в битка за благоволението на краля, което можеше да спечели само един. Кларендън, Бристол, Бенет; Бъкингамския херцог, лорд Кавендиш, Ковънтри, Ормънд, Саутхамптън — кралят можеше да издигне само едного начело на правителството, защото никой от тях не би търпял съдружие. Битката се водеше на тъмно, но последствията й засегнаха мнозина. Аз бях един от тях и поех върху себе си задачата да укротя пламъците, преди да погълнат всичко. Лаская се, че успях в мисията си въпреки усилията на Марко да Кола. В началото на ръкописа си той твърди, че ще пропусне много неща, но никое от тях не било съществено. Това е първата му голяма лъжа. Тъкмо в онова, което е включил, няма нищо съществено и се налага аз да преразкажа нещата, за да изоблича вероломството му.

* * *

Участието ми в делата, които този Кола така се стреми да потули, започна две години преди неговото пристигане на английския бряг. Пътувах до Лондон, за да присъствам на конференция на натурфилософи единомишленици в Грешам Колидж. Организацията, която в последствие се превърна в Кралското дружество, днес не е каквато беше някога, въпреки присъствието в нея на светила като господин Нютон. Тогава тя беше закваска на познанието и само някой, който е присъствал на сбирките й, може да е наясно как кипяха умовете там. Ала този дух го няма вече и се боя, че никога няма да се върне. Кой би могъл да се сравнява с тази плеяда — Рен, Хук, Бойл, Уорд, Уилкинс, Пети, Годард и още толкова имена, които ще живеят вечно. Днес членовете на Дружеството са като обитатели на мравуняк — вечно събират своите камъчета и насекоми, само трупат и никога не мислят, като в същото време се отвръщат от Бог. Нищо чудно, че предизвикват такова пренебрежение.

Ала тогава всичко бе изпълнено с радостни надежди, кралят се бе върнал на трона, в страната отново се възцари покой и целият свят на експерименталната философия бе пред нас, за да бъде изследван. Чувствахме се като моряците на Кабот, за пръв път зърнали Новия свят, и възбудата от очакването бе опияняваща. Самата конференция беше много изискана, както подобаваше на случая; присъстваше лично кралят и великодушно подари жезъл в знак на кралско покровителство върху нашите старания. Дойдоха и много влиятелни министри — в последствие, когато Кралското дружество бе официално учредено, много от тях станаха негови членове, макар че приносът им се изчерпваше главно със светски блясък.

След като Негово Величество държа приятна реч и на всички ни бе дадена възможност да му се поклоним лично, а господин Хук бе демонстрирал един от хитроумните си (и твърде показни) механизми, за да привлече вниманието на краля, към мен се приближи среден на ръст мъж с бързо стрелкащи се тъмни очи и високомерни обноски. Върху основата на носа си имаше черна овална лепенка, която покриваше (така се говореше) рана от сабя, получена, докато се биел за покойния крал. Аз лично не съм сигурен; никой не бе свидетел на това прословуто раняване, а лепенката повече служеше да напомня за неговата вярност към трона, отколкото да прикрива белег. Тогава той беше известен като Хенри Бенет, макар по-късно светът да го познаваше като граф Арлингтън, и току-що се бе върнал от посолството в Мадрид (макар това още да не бе общоизвестно). Чувал бях мъгляви разкази как се бил нагърбил да поддържа стабилността в кралството, и много скоро получих потвърждение, че нещата стоят точно така. Накратко, той ме покани да го посетя на следващата сутрин в къщата му на „Странд“, тъй като искал да се опознаем.

На другия ден се явих и донякъде очаквах да бъда въведен в официална приемна, пълна с просители, домогващи се до вниманието на човек, близък до Двора. Действително, имаше хора, но не много и бяха игнорирани. От това заключих, че звездата на господин Бенет още не беше засияла много ярко или пък по свои лични съображения той не даваше гласност за връзките си и дори за присъствието си в Лондон.

Не мога да кажа, че беше приятен човек; официалният му маниер граничеше с гротеска, толкова старателно се стремеше да спазва всички тънкости на етикета и да подчертава разликата в ранга. Вероятно бе резултат от твърде дълъг престой в Испания, която е прочута с подобни фасони. Направи си труда да ми обясни, че е осигурил за мен тапицирано кресло от уважение към званието ми на доктор от университет; очевидно други трябваше да се задоволяват с твърда седалка или да останат прави в зависимост от положението им. Неразумно би било да намекна, че намирам подобна церемониалност нелепа; не знаех какво иска, а предстоеше правителството да изпрати в университета комисия, която да отстрани членове на факултета, назначени от Републиката. Самият аз именно така постъпих в Новия колеж и поради това не исках да дразня господин Бенет. Имах желание да запазя мястото си.

— Как намирате състоянието на кралството на Негово Величество? — внезапно премина той по същество, като явно не бе свикнал да губи време да предразполага гостите си или да печели доверието им.

Установил съм, че този номер често се прилага от хората с власт.

Отговорих, че, естествено, всички поданици на Негово Величество се радват на благополучното му завръщане на трона, който му се полага по право. Бенет изсумтя.

— Как обяснявате тогава факта, че току-що ни се наложи да обесим още половин дузина фанатици, защото заговорничеха срещу правителството?

— Лукав е тоя род — отвърнах (Лука, глава 11, стих 29).

Той подхвърли към мен снопче писма.

— Какво мислите за това?

Разгледах ги внимателно, после махнах пренебрежително с ръка.

— Шифровани писма — отговорих.

— Можете ли да ги разчетете?

— Не и на момента.

— Но можете ли да разгадаете смисъла им?

— Стига да не са особено хитро закодирани, да. Имам голям опит в тези неща.

— Известно ми е. Работили сте при Търлоу, нали?

— Не съм му съобщавал сведения, които биха могли да навредят на делото на краля, макар да беше във възможностите ми да причиня големи вреди.

— Готов ли сте сега да използвате дарбата си за добри дела?

— Естествено. Аз съм верен слуга на Негово Величество. Надявам се, помните как се изложих на риск, когато протестирах срещу убийството на покойния крал.

— Успокоявахте съвестта си, но не дотолкова, че да напуснете мястото си в университета или да отклоните повишение, когато ви беше предложено — хладно коментира той с тон, който не остави у мен особени надежди да се сдобия с благоразположението му. — Все едно. Сега може да се порадвате на възможността да покажете докъде се простира вашата преданост. Разшифровайте ми тези писма до утре сутринта.

С това аудиенцията приключи и аз не знаех дали да благославям, или да проклинам съдбата си. Върнах се в странноприемницата, в която обикновено отсядах в Лондон — това беше преди да се сдобия с къщата си на Боу Стрийт, след като бащата на съпругата ми почина — и се залових за работа. Задачата ми отне целия ден и голяма част от нощта. Изкуството на дешифрирането е сложно нещо и става все по-трудно. Често всичко се свежда до това да установиш как една буква или група букви е подменена с друга — например „а“ замества пълния член, „4“ — думата „крал“, буквата „г“ — буквата „в“, „д“ е „л“, „х“ е „он“, „ф“ е „д“ и така лесно се разчита, че „4агдхфх“ означава „кралят е в Лондон“. Ще забележите, че макар методът на заместване на една буква с друга да е твърде прост (затова бе предпочитан през войната от роялистите, тъй като, опасявам се, те бяха хора с твърде семпли способности), онази негова разновидност, при която в един случай дадена буква заменя друга буква, а в друг — сричка или цяла дума, е далеч по-сложна. Все пак и той не създава непреодолими препятствия. Много по-затруднителен е методът, при който значението, придавано на буквите, се мени постоянно. За пръв път той е предложен в Англия от лорд Бейкън, но доколкото разбрах, в действителност бил изобретен от някакъв флорентинец преди повече от сто години, а сега са си го присвоили французите, тази нагла нация, дето не търпи нещо да не произлиза от нейните земи. Крадат онова, което не им принадлежи, и аз самият пострадах, когато жалък писар на име Ферма посмя да си присвои авторството над моя труд върху естествените числа.

Ще се помъча да обясня. Същността на метода се заключава в това, че и изпращачът, и получателят трябва да разполагат с един и същ текст. Съобщението започва с група цифри — например 124,5: което означава, че ключът трябва да бъде търсен на страница 124, дума 5 от уговорения текст. Да предположим, че тази страница започва така: „И Хатах отиде при Мардохея на градската стъгда, що беше пред царските врата.“ (Естир, глава 4, стих 6 — озадачаващ текст, на който аз лично посветих разяснителна проповед и светът скоро ще се запознае с нея). Петата дума „Мардохей“ е изходният пункт и съответно буквата „а“ заменяме с буквата „м“, което ни дава азбуката:

абвгдежзийклмнопрстуфхцчшщъьюя

мнопрстуфхцчшщъьюяабвгдежзийкл

И тъй, вашето послание „кралят е в Лондон“ сега изглежда като „цьмчлясочщшпщш“. Тънкостта на този метод е там, че след определен брой букви, обикновено трийсет и една, преминавате към следващата дума, в дадения случай „на“, и започвате отново, при което „н“ е „а“, „а“ е „б“ и така нататък. То се знае, съществуват разновидности на посочения метод. Но смисълът му е в това, че подсигурява достатъчна честота в промяната на значението на буквите, така че става почти невъзможно да се разгадае шифърът, ако нямате подръка текста, върху който е основан. Защо това е толкова важно, ще обясня по-нататък.

Опасявах се да не би предадените ми книжа да са от този род — с течение на времето вероятно бих ги разшифровал, но не и в указания ми срок. Ако изглеждам тщеславен с моите способности, то имам оправдание за това. Само един текст ме е принуждавал да призная поражение и то стана при особени — макар и важни — обстоятелства, към които ще се върна по-късно. Ала всеки път, когато взема в ръка шифровано писмо, си давам сметка, че е възможно отново да преживея огорчението от провал, защото не съм безгрешен, а броят на възможните вариантни комбинации е практически безкраен. Аз самият съм съставял кодове, неподдаващи се на дешифриране без наличието на необходимите текстове, затова не е изключено и други да могат да ги създадат. Дори съм учуден, че поражението ми бе едно-единствено, тъй като е по-просто да съставиш неуязвим шифър, отколкото да пробиеш бронята му. За щастие с писмата на господин Бенет извадих късмет: авторите бяха също тъй елементарни в подхода си, както навремето роялистките заговорници. Малцина, както установявам, са склонни да извличат поуки от миналия опит. Всяко писмо беше с различен код, но те всички бяха прости, а текстовете — достатъчно дълги, че да успея да разгадая тайнописа. Така че в седем часа на другата сутрин отново се явих при господин Бенет и му представих плодовете на моя труд.

Той ги взе и прегледа преписания от мен на чисто текст.

— Бихте ли могли накратко да предадете съдържанието им, докторе?

— По всяка вероятност това са писма, адресирани до едно и също лице, както изглежда живеещо в Лондон — казах. — Във всички е отбелязана дата: дванайсети януари. В две се упоменават оръжия, но в останалите такива отсъстват. В едно се говори за Царството Божие, което, предполагам, изключва паписти и сочи към факта, че авторите им принадлежат към „Петата монархия“[1] или сродни с тях сдружения. Ако се съди по някои особености, две от писмата може да са пратени от Абингдън, което потвърждава произхода им от средите на бунтовници.

Той кимна.

— А изводите ви?

— Това заслужава внимание.

— И само толкова? Звучи донякъде лекомислено.

— Сами по себе си писмата не доказват нищо. Ако аз ги бях написал и ме бяха арестували, щях да твърдя, че в тях става дума за тържеството по случай сватбата на братовчедка ми. Предполагам, че сте ги получили по таен път.

— Да, така е, имаме осведомител.

— Ако реагирате явно, осведомителят ви ще изгуби всякаква стойност, защото ще стане ясно, че сте знаели къде да търсите. Много вероятно е писмата да свидетелстват за подготвяно въстание, което ще избухне в няколко града на страната и ще бъде ръководено от столицата.

— Именно това ме тревожи — сподели той.

— Нека вашият осведомител узнае къде точно се готвят бунтове в провинцията и на единайсети януари пратете там военни части. Предполагам, че кралят разполага с полкове, на които може да разчита?

— Има само няколко хиляди души, ползващи се с пълно доверие.

— Пратете тях. В Лондон не предприемайте нищо, чакайте и наблюдавайте. Узнайте кой е замесен в това, колко са на брой и дръжте войска в готовност. Погрижете се дворът да е добре охраняван. А после оставете бунтът да избухне. Потушаването му няма да е трудно, тъй като той ще е отрязан от подкрепа и вие ще получите неопровержими доказателства за държавна измяна. Тогава ще можете да действате както сметнете за нужно. И ще получите похвали за своевременните си действия.

Бенет се облегна в креслото и ме изгледа студено.

— Моята цел е да охранявам краля, не да търся похвали.

— Разбира се.

— За духовно лице сте смайващо осведомен относно дела от този род. Възможно е да сте стояли до Търлоу по-близо, отколкото подозирах.

Вдигнах рамене.

— Искахте ми съвет и аз ви го дадох. Не е задължително да се вслушате в него.

Не ме освободи и известно време седях мълчаливо, а той гледаше през прозореца, докато не благоволи да ме забележи отново.

— Вървете си, господине — рече кисело. — Оставете ме на мира.

Подчиних се и си тръгнах, като си мислех, че не постигнах особен успех в идеята да обезоръжа човек, който би могъл да ми причини немалка вреда, и че дните ми в университета може да се окажат преброени. Примирих се с това, доколкото можах, бях достатъчно състоятелен, тъй като бях получил наследство по майчина линия и можеше да не се опасявам от гладна смърт или недоимък, но все пак си харесвах поста и носения от него доход и нямах никакво желание да се лиша от него.

Разиграх картите си колкото можах по-добре. Най-голямото предимство при разшифроване на тайнопис е, че никой не може да каже дали сте го разгадали правилно. В дадения случай изтълкуването на писмата (в добавка с неща, които ми бяха известни) ми позволи без особени усилия да докажа своята полезност. Те ясно свидетелстваха, че бунтът, толкова развълнувал господин Бенет, на практика ще се изчерпва само с виковете и изстъпленията на няколко десетки фанатици и в никакъв случай не би представлявал заплаха за краля. Тази шайка можеше и да си вярва, че с Божията помощ ще завладее Лондон, страната, че и целия свят; на мен ми бе повече от ясно, че подобно въстание е само фарс.

Но, както по-късно узнах, с лек тласък от страна на Бенет правителството го бе приело сериозно и започна да преживява кошмари за повсеместното надигане в страната на неполучилите заплата остатъци от армията на Кромуел. В края на януари (толкова време е нужно през зимата, та информацията да се придвижи от Лондон до Оксфорд) започнаха да идват сведения, че безумци от „Пета монархия“, предвождани от Томас Венър, са паднали в хитро поставен за тях капан и са били арестувани след размирици, продължили всичко на всичко пет часа. Нещо повече, внезапно решение беше подтикнало правителството да прати кавалерийски ескадрон в Абингдън и в още пет-шест града и с този мъдър ход бе обяснен фактът, че ветераните от армията бяха решили да си кротуват. Мен ако питате, те никога нищо не бяха замисляли, но това нямаше значение, бе произведено нужното впечатление.

Пет дни след тази новина получих писмо, с което бях привикан в Лондон. Тръгнах следващата седмица и когато пристигнах, очакваше ме разпореждане да посетя господин Бенет, който вече се бе настанил в Уайтхол, много по-близо до краля.

— Предполагам, че сте научили за чудовищната измяна, която правителството с успех потуши миналия месец? — попита той.

Кимнах.

— Дворът бе извънредно разтревожен — продължи той — и у мнозина това породи колебания. Включително у Негово Величество, който не може повече да се заблуждава, че се радва на всеобща любов.

— Съжалявам да го чуя.

— Напротив. Навред в тази страна зрее измяна и моята работа е да я смажа. Сега поне имам надежда, че предупрежденията ми ще бъдат чути.

Не казах нищо.

— При миналата ни среща ми дадохте съвет. Стремителното потушаване на бунта направи силно впечатление на Негово Величество и аз съм доволен, че обсъдих с вас моята стратегия.

С това ми даваше да разбера, че си е присвоил заслугите и че той е единствен мой проводник към кралската милост. Много великодушно от негова страна да ми разясни всичко това.

Кимнах.

— Радвам се, че можах да бъда полезен. На вас и Негово Величество.

— Ето, вземете — протегна ми той някакъв лист.

Оказа се документ, утвърждаващ верния слуга на краля, почитаемия Джон Уолис на поста му професор по геометрия в Оксфордския университет, а към него бе прикрепен друг, според който упоменатият верен и почитаем Джон Уолис се назначаваше за кралски капелан със заплата двеста лири годишно.

— Дълбоко съм благодарен и се надявам, че ще се окажа достоен за тази милост — казах.

Бенет разтегна устни в неприятна усмивка.

— Няма съмнение в това, докторе. И моля, не мислете, че очакваме от вас чести проповеди. Решихме да не предприемаме мерки срещу бунтовниците в Абингдън, Бърфорд или Нортхамптън. Желанието ни е те да останат на свобода. Знаем ги кои са, а птичка в ръката…

— Така е — отвърнах. — Но няма да има особена полза от това, ако не получавате постоянно сведения с какво се занимават.

— Самата истина. Убеден съм, че те ще направят нов опит. Такава е природата на тези хора: не могат да се спрат, защото да спрат, би означавало да извършат грях. Те смятат за свой свят дълг да упорстват в подстрекателствата.

— Някои виждат в това свое право — промърморих.

— Не желая да влизам в диспут. Права, задължения. Всичко това е измяна, от каквото и да произтича тя. Съгласен ли сте с мен?

— Мисля, че кралят има право на трона и нашият дълг е да му помогнем да го запази.

— Е, ще се погрижите ли за това?

— Аз?

— Вие. Ясен сте ми, господине. Маниерите ви на философ не могат да ме заблудят. Известно ми е какви услуги сте оказвали на Търлоу.

— Явно получените от вас сведения силно преувеличават способностите ми — отвърнах. — Бях криптограф, а не осведомител или таен агент. Но това няма значение. Ако желаете — нека го кажа с вашите думи — да се погрижа за това, ще се радвам да ви служа. Но ще са ми нужни пари.

— Ще получите толкова, колкото ви трябват. В пределите на разумното, естествено.

— И се осмелявам да напомня, че връзката между Оксфорд и Лондон не е много бърза.

— Ще получите пълномощия да действате както намерите за добре.

— В това число да използвам войници от разквартируваните в окръга гарнизони ли?

Той се намръщи, после неохотно отговори:

— В случай на крайна необходимост.

— А в какви отношения ще бъда с лордовете наместници на графствата?

— В никакви. Ще поддържате връзка само с мен. Дори с никого друг от правителството. Разбрано ли е?

Кимнах.

— Е, чудесно.

Бенет отново се усмихна и се изправи.

— Така. Много съм доволен, господине, че се съгласихте да служите на вашия владетел. Кралството далеч не е стабилно още и всички честни хора трябва да се трудят неуморно, та злобата и инакомислието да не избуят отново. Казвам ви, докторе, не знам ще се справим ли. Сега враговете ни са паднали духом и разединени, но ако отслабим хватката, кой знае какво ще се случи.

Този път се съгласих с него от цялото си сърце.

* * *

Не искам някой да си помисли, че поех тези отговорности с въодушевление или без нужния размисъл. Нямах намерение да свързвам съдбата си с човек, който би могъл да ме повлече надолу със себе си, ако позициите и властта му се окажеха кратковременни. Беше ми известно малко за господин Бенет и веднага щом регистрирах назначението си като кралски капелан в съответната канцелария и пратих в Оксфорд документа за утвърждаването ми на поста в университета, та да притесня враговете си там, се постарах да разузная повече за този човек.

Той без съмнение бе предоставил изобилни доказателства за верността си към трона, тъй като бе споделял изгнанието с краля, и му бяха поверявани дипломатически мисии от голяма важност. Нещо повече, беше ловък придворен — дори твърде ловък за вкуса на лорд Кларендън. Първият министър на краля бе забелязал дарбите му, но вместо да го привлече като свой поддръжник, незабавно бе зърнал в него заплаха за себе си. Враждата им се разрастваше и Бенет, който чакаше удобен случай, се бе сближил с други съперници на Кларендън. Също така се бе заобиколил с кръг от млади хора, които дружно се превъзнасяха един друг колко са умни. За Бенет се говореше като за човек, способен да се издигне до самия връх — а нищо не осигурява успеха в двора така надеждно като очакване за неминуем успех. С други думи, той имаше привърженици и с по-ниско, и с по-високо от своето положение, но докато лорд Кларендън си оставаше фаворитът на краля, повишението на господин Бенет нямаше да дойде скоро. Не беше ясно докога ще му стигне търпението.

Докато не станеше очевидно дали звездата му ще се издига, или той ще се сгромоляса в опита си да стигне върха, имах също толкова интерес, колкото и самият господин Бенет връзките ми с него да останат в тайна. Безпокоеше ме още нещо: неговата привързаност към Испания беше общоизвестна и мисълта, че помагам на придворен с такива симпатии, ме караше да се чувствам малко неспокоен. От друга страна, исках да бъда полезен, а господин Бенет беше единственият, чрез когото можех да принеса в услуга способностите си. Не се интересувах от интригите между силните на деня. Кой имаше най-голямо влияние в двора, чии съвети слушаше кралят, не беше от особено практическо значение; сигурността на кралството (в странно време живеехме тогава) зависеше далеч повече от дейността на по-нископоставени хора, които щяха да влязат в кръга на моето внимание. Вече споменах за разните смутители, войници от армията и сектанти, които съставляваха сериозна опозиция срещу правителството. Още от самото завръщане на краля те пораждаха непрестанни смутове, тъй като не приеха със смирение очевидната Божия воля, както предполагаше занятието им. Бунтът на Венър беше просто несполучлив фарс — зле подготвен, необезпечен финансово и некадърно ръководен, но нямаше причини да се вярва, че ще е последният, и постоянната бдителност бе наложителна.

Сред враговете на кралството имаше способни и опитни хора; това бе известно на всеки, който бе станал свидетел (като мен) на победата на армията на Кромуел. Нещо повече, те бяха фанатици, готови да идат на смърт в името на своята заблуда. Бяха вкусили властта и „в устата им тя бе сладка като мед“ (Откровение, Глава 10, стих 9). Още по-голяма опасност криеше фактът, че чужденци бяха готови на драго сърце да ги манипулират и подстрекават. Моите взаимодействия с Кола (които възнамерявам да опиша тук) бяха опасно и много тайно дело. Вярата в Бог е нещо велико, но Бог също така очаква и сами да се грижим за себе си. Най-сериозната ми тревога бе, че хората на власт щяха да бъдат обзети от самодоволство и да подценят враговете ни. Макар и господин Бенет да не ми бе по сърце, с него ни обединяваше увереността, че е необходимо да се противостои с дела на съществуващата заплаха.

И така, аз се върнах в Оксфорд, възобнових математическите си занимания и се залових да плета паяжина, в която да ловя враговете на краля. Господин Бенет се показа много проницателен, като избра мен за тази задача, защото не само притежавах необходимия опит и способности, но се намирах в самия център на кралството и, то се знае, имах мрежа от контакти в Европа, които можех да използвам. Републиката на учените не знае граници и кое може да е по-естествено от това да си кореспондираш с колеги от различни страни, за да научиш възгледите им в математиката, философията… и в другите области на живота. Постепенно и при много умерени разходи успях да се сдобия с по-добра картина от всеки друг за ставащото наоколо. То се знае, не се вдигнах до нивото на господин Търлоу, но макар и никога да не се ползвах докрай с доверието на господарите си, преследвах техните врагове и в повечето случаи успявах да „напратя върху им беди и да изхвърля срещу тях стрелите си“ (Второзаконие, глава 32, стих 23).

[1] Петата монархия е радикално пуританско течение, активно през периода след гражданските войни в Англия през 17-ти век. Вземат названието си от предсказание в книга на Данаил, че четири монархии ще предшестват царството на Христос. Настояват за ред социални реформи (опростяване на съдебната система, намаляване на данъците, отделяне на църквата от държавата и пр.). — Б.пр. ↑

Втора глава

За пръв път научих за Марко да Кола, така наречения благороден венецианец, от писмата на мой кореспондент от Нидерландия, на когото правителството плащаше умерено възнаграждение, за да наблюдава английски размирници в изгнание.

По-конкретно му бе възложено да следи за най-бегли контакти между тях и някой, приближен до холандското правителство, да регистрира всякакви отлъчвания или подозрителни новопристигнали. През октомври 1662 година този човек ми написа (подозирам, че повече, за да си оправдае получаваното злато, отколкото по друга причина), че в Лайден е пристигнал венецианец с фамилия Кола, който често общувал с изгнаниците.

Ето това беше. Разбира се, по онова време нямаше никаква причина да се предполага, че този човек изобщо не е странстващ учен. Не му отделих особено внимание, само написах на търговец, който тогава пътуваше из Италия да купува картини за англичани, дарени повече с пари, отколкото с разум, с молба да идентифицира този човек. Посочвам между другото, че търговците на картини (сега по-разпространени, след като внасянето на такива творби в страната стана законно) могат да послужат за отлични шпиони, тъй като пристигат и си заминават, когато поискат, и у никого не извикват подозрения. Занятието им ги свързва с влиятелни хора, но самите те са толкова нископоставени и нелепи с претенциите си за произход и образованост, че малцина ги приемат сериозно.

Получих отговор чак в началото на 1663 година: слабата ангажираност на моя кореспондент и мудната зимна поща се обединиха срещу мен. Но и закъснялото писмо не донесе нищо значително, а за да не ме сметне някой за небрежен, цитирам по-долу посланието на господин Джаксън.

Преподобни и учени господине!

В отговор на молбата ви, покрай моите дела за придобиване във Венеция на предмети на изкуството за лорд Съндърланд и други някои господа, избрах удобен момент да разпитам за интересуващото ви лице. Този Кола, както личи по всичко, е син на търговец и няколко години е учил в университета на Падуа. На около трийсет години е, среден на ръст, добре сложен. Малко успях да разузная за него, тъй като толкова отдавна е напуснал Венецианската република, че мнозина тук го смятат за умрял. Той обаче си е спечелил славата на точен стрелец и отличен фехтовач. Според слуховете търговският агент на баща му в Лондон, Джовани ди Пиетро, действа като наблюдател на политическите дела в Англия за венецианския посланик в Париж, а по-големият му син Андреа е свещеник и изповедник на кардинал Флавио Чиги, племенник на папа Александър. Ако сметнете, че е нужно да продължа с разпитването, ще се радвам да услужа.

Писмото завършваше с уверения, че ако съм искал да се сдобия с някакви картини, Томас Джаксън, ескуайър (не че имаше някакво право да си присвоява такава титла, бидейки прост художник), щял да ми ги осигури на драго сърце.

Когато получих писмото, без бавене написах на господин Бенет за този Джовани ди Пиетро: след като венецианците имаха в Лондон свой кореспондент, редно бе правителството да бъде известено за неговата личност. Бях донякъде изненадан, когато в отговор получих кратка бележка, че този Ди Пиетро вече им бил известен и не представлявал опасност за правителството, а господин Бенет бил уверен, че имам по-сериозни занятия, с които да се ангажирам. Напомняше ми, че задачата ми е да създавам спънки на сектантите, а останалото не било моя грижа.

Бях твърде зает и приех това напомняне само с благодарност, тъй като в средите на размирниците имаше сигнали за нови брожения, все още в слаба форма, така че си имах достатъчно грижи на главата. Към мен се стичаха донесения за оръжие, разпращано из страната, за тайни молитвени сбирки на сектанти. И най-тревожното — получих надеждни сведения, че Едмънд Лъдлоу, най-опасният и талантлив от генералите на Републиката още на свобода, приема у дома си в Швейцария, където пребиваваше в изгнание, необичайно голям брой посетители. Звярът се бе размърдал, но бе все едно „Кой е изчерпал водите с шепата си“ (Исаия, глава 40, стих 12). Знаех, че назрява смут в много области на страната, ала не ми бе ясно защо и кой стоеше зад това.

Не бива да се смята, че прекарвах всичкото си време в Оксфорд. То се знае, по няколко седмици в семестъра бях длъжен да изпълнявам задълженията си в университета, но през голяма част от годината бях свободен да разполагам с времето си и по много месеци прекарвах в Лондон, тъй като това не само опростяваше отношенията ми с държавния секретар (господин Бенет получи този пост през ноември), но и в столицата тогава се стичаха учени от цялата страна и естествено, имах желание да се наслаждавам на общуването с тъй велики умове. Големият труд по създаването на Кралското дружество все още не беше завършен и извънредно важно беше то да се изгради върху стабилни принципи, като се приемат само достойни кандидати и не се допускат такива, които от нечестиви съображения се опитваха да го опорочат: паписти, от една страна, и безбожници, от друга.

Скоро след едно такова заседание при мен дойде Матю, слугата ми, макар за мен той да беше нещо много повече. В своето повествование често ще споменавам този младеж, защото той ми бе скъп като син, дори повече. Като си мисля за родните си синове, лекомислени клоуни, с които нито един разумен човек не би могъл да разговаря, отчайвам се от злата си орис. „Глупавият син е бедствие за баща си“ (Притчи, глава 19, стих 13). Колко съм размишлявал над истината в това твърдение, а аз бях прокълнат с двама такива. Веднъж се опитах да посветя по-големия в тайните на дешифрирането, но със същия успех можех да се опитам да преподам на павиани теорията на господин Нютон. Още като малки бяха оставени на грижите на съпругата ми — тогава бях много зает със службата си за правителството и за университета — и тя ги възпита по свой образ и подобие. Тя е добродетелна жена и точно такава, каквато се полага на една съпруга, донесе ми в зестра имение и все пак съжалявам, че изобщо бях принуден да се оженя. Услугите, които може да окаже съпруга, в никой случай не компенсират неудобствата от общуването с нея и ограниченията на свободата, неизбежни в брака.

В миналото отделях много време и усилия за образованието на юноши, работех с крайно труден материал, убеждавах мълчаливите да проговорят и въз основа на това се опитвах да извлека общи принципи за податливостта на детския ум. Бих искал в близост до момчетата от шест години нагоре да не бъдат допускани жени, най-вече майките им, за да бъде съзнанието им ангажирано с възвишени беседи и благородни идеи. Четенето, образованието и дори игрите им трябва да бъдат ръководени от разумен човек — и нямам предвид онези невежи, които минават за училищни преподаватели, — за да бъдат подбудени да следват великото и да се отвръщат от долнопробното.

Ако преди години бях срещнал момче, подобно на Матю, вярвам, че бих направил от него велик човек. Щом го видях, обзе ме необяснимо съжаление, защото в поведението и очите му съзрях сина и спътника, когото бях молил Бог да ми даде. Слабо образован и още по-малко обучен, той все пак беше много повече мъж от кръвните ми чеда, чиито лениви умове бяха предмет на безспирните ми грижи и чиито амбиции не се простираха по-далеч от това да си осигурят комфорт. Матю бе висок на ръст и с чисто лице, толкова сговорчив в държанието си, че печелеше симпатията на всеки срещнат.

За пръв път го срещнах, когато бе разпитван в канцеларията на Търлоу относно група, смятана за твърде радикална и потенциално опасна за мира в страната; по това време беше около шестнайсетгодишен. Аз просто присъствах, не водех разпита (не ми стига търпението за такива неща) и веднага бях поразен от откровената прямота на отговорите му, издаваща зрялост, рядка за някой на неговите години и с неговото положение. Всъщност той с нищо не се бе провинил и бе извън всяко подозрение, но имаше познанство с опасни хора, макар и изобщо да не споделяше тяхната вяра и възгледи. Само по принуда и крайно неохотно съобщи сведения за приятелите си и аз намерих тази негова лоялност за похвална черта, казах си, че ако тя бъде насочена към по-достойна цел, от това неуко момче може да излезе съвсем свестен човек.

Разпитът му бе запазен в тайна, та той да не се лиши от доверието на своето обкръжение, а аз му предложих да постъпи на служба при мен срещу прилично заплащане и той бе толкова поразен от усмихналото му се щастие, че се съгласи без колебание. Още тогава притежаваше някои познания (покойният му баща беше работил като печатар в града) и умееше да чете и пише без грешки. Когато го изкуших с познание, реагира с ентусиазъм, какъвто не съм срещал у свой ученик нито преди, нито след него.

Тези, които ме познават, ще се зачудят — известно ми е, че се ползвам с име на нетърпелив и раздразнителен човек. С готовност признавам, че не понасям мързеливите, глупавите, незаинтересованите и онези, които бързо се отегчават. Но дайте ми истински ученик, горящ от жажда за знания, на когото му стига капка бистра вода, за да копнее за цялата река на науката, и ще му отделя всичката потребна грижа. Да поема момче като Матю, да го формирам като личност, да го уча на нови неща и да подхранвам ума му, бе обогатяващо преживяване, но то също така изискваше много усилия и голяма всеотдайност. Зачеването на деца е вулгарен акт на природата, всеки глупак е в състояние да го изпълни — селяните го могат, жените го могат. Но да създадеш от тези шавливи и неоформени бучки плът мъдри и добродетелни хора, е задача по силите само на мъже и единствени те могат да оценят по достойнство плодовете на положения от тях труд.

„Възпитавай детето отрано в подходящия за него път, и не ще се отклони от него дори когато остарее“ (Притчи глава 22, стих 6). Не хранех прекомерни надежди, но мислех, че след време ще го уредя на правителствена служба и накрая ще му предам знанията си по криптография, та да е полезен и сам да си пробива пътя. Плановете ми се осъществиха изцяло: колкото и бързо Матю да усвояваше науките, знаех, че може да напредва още по-стремително. Признавам си, това разпалваше желанието ми той да отива още по-далеч, и нерядко губех самообладание, когато построяваше фраза погрешно или се луташе в прости математически задачи. Но вярвам, той знаеше, че гневът ми произтича от обич и честолюбиви намерения за бъдещето му, затова винаги и във всичко се стремеше да заслужи похвалата ми.

Понякога дори се трудеше прекалено усилено, но въпреки това аз не преставах да го пришпорвам, а в същото време единственото ми желание бе да го помоля да си почине и да поспи или пък да го възнаградя с някакъв знак за обичта ми към него. Веднъж станах през нощта и го заварих захлупен върху бюрото ми. Всички книжа бяха в пълен безпорядък, свещта беше капала върху записките ми, а чаша с вода се беше разляла върху недовършено от мен писмо. Изпаднах в ярост, бидейки по природа извънредно акуратен човек, мигом го тръшнах на пода и го набих. Той не възрази с нито дума, нищо не каза в своя защита, а прие наказанието си покорно. Едва по-късно (и не от него) узнах, че прекарал без сън цяла нощ в опит да реши логическа задача, която му бях възложил, и накрая заспал от изтощение. Беше ми много тежко да не го помоля за прошка, да не отстъпя пред чувствата си. Предполагам, че не е отгатнал моето разкаяние, защото стига само чрез най-бегло съмнение да се подкопае пълното подчинение, властта на авторитета ще бъде изгубена завинаги, а от това ще пострада по-слабият. Виждаме го на всяка крачка.

Естествено, беше ми известно, че Матю се познава с хора, притежаващи подозрителни възгледи, граничещи с бунтовничество, и не можех да се въздържа да се възползвам от случая, та да му възлагам малки поръчки и събиране на слухове. В това често неприятно и срамотно задължение той се оказа безценен, тъй като беше едновременно умен и наблюдателен. За разлика от мнозина, на които ми се е налагало да разчитам — повечето разбойници, крадци и слабоумни, чиито думи не могат да се приемат на вяра, — Матю много скоро извоюва пълното ми доверие. Виках го при себе си, когато бях в Лондон, а от Оксфорд му пишех през ден, тъй като намирах вдъхновение в компанията му и тъгувах по него, когато бивахме разделени, както, надявам се, и аз съм му липсвал.

Когато дойде при мен в онази сутрин на 1663 година, вече ми бе служил няколко години и умът му дотолкова се бе развил, та разбирах, че скоро ще трябва да му потърся постоянна работа. Бездруго вече бях отлагал твърде дълго; та той скоро щеше да навърши двайсет години и отдавна бе надраснал ученическата възраст. Ясно ми беше, че не го ли пусна скоро, властта ми щеше да започне да го гнети. Въпреки това го задържах, тъй като нямах сили да се разделя с него. Обвинявам себе си за това и допускам, че желанието да си тръгне от мен го бе направило непредпазлив.

Когато ми каза, че от групата размирници са му поръчали да предаде пакет до частна пощенска служба, веднага застанах нащрек. Той не знаеше какво съдържа пакетът, но се бе наел да го отнесе на търговец, който разнасяше поща с корабите си. Това е широко разпространена практика — особено сред онези, които не желаят писмата им да попаднат в чужди ръце. Необичайно бе друго: на Матю бе възложена проста задача, която повече би прилягала на дете, и интуицията ми подсказваше, че пакетът може да е важен, след като беше адресиран до Нидерландия.

Вече от много месеци в страната се засилваше глух ропот, неизвестни личности скитаха из нея и разпалваха недоволство. Но събраните от мен сведения често си противоречаха помежду си и не съдържаха нищо, което да ме насочи към плановете на недоволните. Сами по себе си тези смутители не представляваха заплаха за никого, дотолкова бяха отчаяни и разединени помежду си, но ако се намереше влиятелна личност да ги сплоти и снабди с пари, лесно можеха да станат истински опасни. Както ми се стори, Матю ми донесе първата улика за връзка с външни агенти, каквато отдавна търсех. Времето показа, че той греши, но това бе най-добрата му грешка.

— Отлично — казах. — Донеси ми пакета. Ще проуча съдържанието и после ще си продължиш по пътя.

Той поклати глава.

— Боя се, че не е така просто, господине. Ние… те… най-сетне се научихме на предпазливост. Знам, че в нищо не ме подозират, но от момента, в който ще ми предадат пакета, до връчването му и за секунда няма да остана сам. Във всеки случай няма да разполагате толкова дълго с пакета, че да препишете съдържанието му.

— А ти уверен ли си, че си струва?

— Не знам. Но нали помолихте да ви докладвам за всички връзки с изгнаници.

— Постъпи правилно. И какво предлагаш? Знаеш колко много ценя мнението ти.

Той се усмихна от удоволствие при този дребен знак на признателност и уважение.

— Пакетът вероятно ще остане в дома на търговеца, докато не бъде изпратен на борда на кораба. Но няма да е задълго, те искат той да напусне страната възможно най-бързо. Само през тези няколко дни ще е възможно да се сдобиете с него тайно.

— Така. А как е името на търговеца?

— Ди Пиетро. Венецианец е и къщата му е недалеч от Тауър.

От сърце му благодарих за труда и дори му дадох малко пари като награда, след което го отпратих, за да обмисля сведението му на спокойствие. Думите на Матю ме озадачиха донякъде — на пръв поглед работата изглеждаше пълна безсмислица. Защо му беше на един венецианец да подпомага радикали? По всяка вероятност просто доставяше поща срещу заплащане и нямаше отношения нито с изпращача, нито с получателя, но пък си припомних, че името Ди Пиетро изплува вече за втори път. И това затвърди решимостта ми да прочета въпросното писмо.

Разполагах с известно време да поразмисля над своето затруднение, но не с много. На Матю му предстоеше да отнесе пакета следващата вечер. Бенет ми беше препоръчал настоятелно да оставя на мира Ди Пиетро, но също така ми бе наредил да изобличавам враговете на краля в Англия. Не ми предписа какво да правя, ако тези две заповеди влезеха в противоречие.

Ето защо отидох в кафенето на Том Лойд, където обикновено се събираха търговци, за да обменят клюки и да сключват съюз за по-големи печалби. Имах контакти в тези кръгове, тъй като от време на време влагах суми там, и бях научил на кого може да се вярва и кой трябва непременно да бъде избягван. Завързал бях познанство с търговец на име Уилямс, който между другите си занимания издирваше хора, готови да правят рискови вложения, и ги свързваше с търговци, нуждаещи се от пари. С негова помощ изгодно вложих неголяма част от свободните си пари в Източноиндийската компания, а също и в предприятието на някакъв господин, който ловеше африканци за американските континенти. Последното бе най-доброто ми капиталовложение, още повече, че (както ме увери капитанът на кораба) по време на плаването през океана робите надлежно бяха покръствани в християнството, като им се обезпечаваше спасение на душите, докато се трудят за господарите си.

Открих Уилямс и споделих с него, че обмислям дали да не вложа сериозна сума в търговска къща Да Кола. Попитах го дали мога да смятам човека начело на нея здравомислещ и достоен за доверие. Уилямс ме изгледа с недоумение и предпазливо отговори, че доколкото му е известно, търговска къща Да Кола разчита само на собствени капитали и той много ще се учуди, ако узнае, че Да Кола действително се кани да работи със съдружници. Вдигнах рамене и отвърнах, че само повтарям каквото съм дочул.

— Ами тогава следва да ви благодаря за сведенията — каза той. — Думите ви потвърждават моите подозрения.

— И какви са те?

— Изглежда Да Кола изпитва сериозни затруднения. Войната на Венеция с турците нанесе тежък ущърб на търговията. Той винаги е търгувал с Левантия. Миналата година изгуби два кораба с товар, а Венецианската република все още не може да проникне на пазарите, държани от испанци и португалци. Той е много опитен търговец, но хората, с които може да търгува, все повече намаляват.

— И затова е открил кантора тук, така ли?

— Несъмнено. Ако не продаваше стоки в Англия, не би се удържал дълго над водата. А що за предприятие е това?

Отвърнах, че не знам точно, но са ме уверили, че ще дава големи приходи.

— Вероятно щамповани коприни. Много изгодни, ако знаете какво правите, в противен случай са истинско бедствие. Морската вода и коприната са опасно съседство.

— Той има ли свои кораби?

— О, да, при това отлично екипирани.

— И май има агент в Лондон на име Ди Пиетро. Що за човек е?

— Малко го познавам. Държи се встрани. Не общува с нашите търговци, затова пък е в близки отношения с амстердамските евреи. Отново предупреждавам: ако започнем война с холандците, тези познанства ще се окажат напълно безполезни. На Кола ще му се наложи да избира страна и така ще изгуби част от пазарите.

— На колко години е този Пиетро?

— О, не е младок. Към петдесет според мен. Понякога говори как му било време да се върне в родината и да се отдаде на почивка, но веднага добавя, че работодателят му има твърде много деца, които трябва да осигури.

— И колко са децата?

— Май че пет, но три от тях са момичета. Горкият човек.

Въздъхнах съчувствено, та макар и да бе възможно мъжът да се окаже враг. Достатъчно знаех за търговията, та да ми е ясно, че за търговеца най-важното бе да задържи капитала за себе си, а три дъщери можеха да са убийствено бреме. За щастие, макар двамата ми синове да са глупаци, на вид са достатъчно прилични, та да ги оженя за богати моми.

— Тежко разочарование за него — продължаваше през това време Уилямс. — Особено ако си припомним, че синовете му не са склонни да вървят по неговите стъпки. Единият е свещеник и — ще ме прощавате, докторе, — годен само да харчи пари, а не да ги умножава. Другият май се изявява на военното поприще, поне преди време, отдавна не съм чувал нищо за него.

— Военно? — попитах изненадан, тъй като този важен факт очевидно бе убягнал на търговеца на картини.

Реших, че ще го смъмря за тази небрежност.

— Така чух. Явно никога не е проявявал склонност към търговията, а бащата бил достатъчно благоразумен да не упражнява принуда. Ето защо Кола ожени най-голямата си дъщеря за братовчед, който върти делата му в Левантия.

— Убеден ли сте, че той е военен? Откъде ви е известно? — повторих въпроса си, с което май събудих подозрения у Уилямс.

— Докторе, нищо повече не знам — отвърна ми той търпеливо. — Всичките си сведения черпя от разговори по кафенетата.

— Тогава ми разкажете каквото сте чули.

— Нима сведенията за сина ще ви убедят да вложите капитал в делото на бащата?

— Аз съм човек предпазлив и смятам за нужно да узная всичко възможно. Съгласете се, че своеволното потомство може да навлече тежки разходи. Ами ако синът е затънал в дългове и кредиторите му изискат плащане от бащата, докато той държи моите пари?

Уилям изсумтя, явно недокрай убеден, но се отказа да ме разпитва повече.

— За него съм чувал от търговец, който се опитваше да води дела в Средиземноморието — взе да обяснява най-сетне. — След като си изпатил от пиратите и генуезците, решил, че не си струва труда. Но така или иначе, прекарал четири години в обиколки там и веднъж доставил товар на Крит за гарнизона в Кандия.

Повдигнах вежди.

— Само много храбър или наистина отчаян човек би се опитал да прекара стока под носа на турците заради пазар като Кандия.

— Както ви казах, понесъл загуби и бил в отчаяно положение, затова и решил да си опита късмета. И той явно проработил, тъй като не само разпродал стоката си, а и получил разрешение да извози за Англия венецианско стъкло.

Кимнах.

— На остров Крит се запознал с човек на име Кола, който казал, че баща му е венециански търговец и предлага луксозни изделия във Венеция. Нищо чудно във Венеция да има двама души на име Кола, знам ли…

— Продължавайте.

Той поклати глава.

— Нямам какво друго да разкажа. Занятията на отрочетата на търговците не са моя грижа. Имам си колкото щеш свои тревоги. Както виждам, и вие, докторе. Защо не ми обясните каква е работата?

Усмихнах се и се изправих.

— Повярвайте ми, не ми е известно нищо, което би ви донесло изгода.

— Е, мен друго не ме интересува. Но ако някога…

Кимнах. Сделката си беше сделка. С удовлетворение мога да потвърдя, че дългът ми към господин Уилямс беше изплатен, тъй като той сред първите узна за плановете да бъде екипиран наново флотът през следващата година. Известих го своевременно, което му позволи да изкупи всичките изработени мачти в страната, а после да ги препродава на свои цени на кралските интенданти. Слава на Бога, и двамата получихме добра печалба от това.

* * *

Споменатия от него търговец на име Андрю Бушрод издирих в затвора „Флийт“, където лежеше вече от няколко месеца; на кредиторите му им бе преляла чашата на търпението, когато кораб с товар, съставляващ голяма част от капитала му, беше потънал, а семейството му бе отказало да му се притече на помощ. Последното явно се дължеше на негова собствена вина. По време на благоденствието си бе отказал да внесе своя дял за зестрата на братовчедка. Съответно роднините му бяха решили, че нищо не ги задължава те да му помогнат, когато го бе притиснала нуждата.

И така, той не само беше в затвора, но и се намираше изцяло под моя власт. Имах влиянието да уредя неговото освобождаване и тогава той би се лишил от убежище, а кредиторите мигом щяха да му се нахвърлят. Искаше се немалко труд да се отдели плявата от зърното в неговия разказ, а точността му за детайли беше съмнителна; достатъчно бе да се съпостави неговото описание на Кола със закръгления и парфюмиран франт, какъвто в действителност изглеждаше италианецът, та макар и вероятно житейските обстоятелства да бяха попроменили външността му. Накратко, разказът на Бушрод се свеждаше до следното: през 1658 година откарал кораб с товар вълнени изделия до Ливорно. Получената сума от продажбата — явно му липсваше делови нюх — едва покрила разноските по плаването и Бушрод се заловил да търси стоки, които да откара в Англия и да ги продаде там изгодно. По прищявка на случайността се срещнал е венецианец, който му разправил за много печелившото си плаване до Крит, където откарал провизии и оръжие до пристанището на Кандия под самия нос на турците.

Градът и защитниците му изпитвали нужда от всичко и били готови да платят всякаква цена. Но самият венецианец за нищо на света не искал да се връща там. Защо ли? Защото искал да доживее до старост. Макар турският флот за нищо да не го бивало, пиратите действали твърде успешно. Твърде много от неговите приятели били попаднали в лапите им, а тогава човек, в най-добрия случай, доизживявал дните си на галерите. Венецианецът му посочил просяк на улицата и казал, че този нещастник някога бил моряк на кораб в Кандия. Сега нямал нито ръце, нито очи, нито уши, нито език.

Бушрод не бил смелчага и нямал никакви стремежи да спасява Кандия в името на християнството или на Венеция. Ала средствата му били на изчерпване, моряците му настоявали за заплатите си, а у дома го чакали кредитори. Ето защо се свързал с венецианския консул в Ливорно, който му съобщил кои са най-търсените стоки, а после подписал с него договор за извозване от Кандия на ранените, годни да понесат плаване — по четири дуката за благородник, по един за войник и по половин за жена.

До Месина плавали покрай италианското крайбрежие, там разтоварили фаянсови съдове и продължили по най-бързия начин за Крит. Сподели, че Кандия била най-лошото преживяване в живота му. Нямало нищо по-тягостно и непоносимо от престоя в град с няколко хиляди жители, очакващи скорошната си смърт, изоставени от целия християнски свят, наясно, че вече са бреме за собствената си родина, и преследвани безпощадно от врагове по суша и море. При тази най-дълга обсада в историята на света нравите били загрубели и извънредно брутални. Над града витаел дух на отчаяние и насилие и това принудило Бушрод да свали цените на стоките си от страх да не би гражданите да го нападнат и да му ги заграбят, без изобщо да платят. Все пак осъществил достатъчно печалба, освен че покрил разноските по плаването. Започнал приготовления за обратното пътешествие и обявил, че взема пасажери. Един от приелите предложението му бил човек на име Кола.

— Малкото му име — настоях. — Спомнете си точно как беше.

— Марко — отвърна той. — Да, точно така, Марко. Та този Кола беше в жалко състояние — слаб и изпит, мрачен и унил, мръсен, запуснат, почти не на себе си от болката и алкохола, който беше изпил по липса на други лекарства.

Трудно било да се повярва, че можело да допринесе нещо за венецианската отбрана, но Бушрод скоро се уверил колко греши. Към младежа се отнасяли с уважение далеч по-възрастни офицери, а простите войници благоговеели пред него. Станало ясно, че Кола бил най-добрият разузнавач в Кандия, умеел хитро да се промъква между отоманските предни постове, доставял телеграми до отдалечени крепости и устройвал всякакви диверсии. Неведнъж замислял и осъществявал капани за високопоставени турци и ги убивал, като си създал репутация на човек с невероятна ярост и безпощадност. Умеел да нанесе удар безшумно, да нападне изневиделица и да изчезне незабелязан, при това бил фанатично предан на християнската вяра при все белезите за обратното.

Бушрод изпитвал голямо любопитство към пасажера си и на няколко пъти се опитал да завърже разговор с него по време на плаването обратно към Венеция. Ала Кола бил потаен и се криел зад неприветливо мълчание. Само веднъж показал истинския си облик — когато Бушрод го попитал дали е женен. Лицето на Кола потъмняло и той отвърнал, че годеницата му била похитена и взета в робство от турците. Баща му го пратил на Крит да се запознае с момиче, което се оказало хубаво и от виден род, и Кола се съгласил на брак. Пратили я преди него във Венеция, а корабът бил пленен. Оттогава не бил чувал нищо за нея и силно се надявал да не е жива. Против волята на баща си младежът останал в Кандия, за да отмъщава за годеницата си, доколкото можел.

А сега вече му било все едно. Бил тежко ранен и знаел, че Кандия скоро ще падне. За защитата й вече нямало нито пари, нито решимост, нито вяра. Още нямал представа дали ще се върне там. Може би по-добре щяло да е да потърси приложение на способностите си другаде.

Тук Марко да Кола се протегнал към бутилката и прекарал почти цялото пътуване седнал на палубата, но независимо дали бил трезвен, или пиян, не произнесъл нито дума повече, докато корабът не спрял в пристанището на Венеция.

* * *

Толкова научих по въпроса. Никой не може да осъжда усърдие в борба с езичниците, но все пак бе много странно. Имахме войник (или бивш войник), сговарящ се с републиканците в Нидерландия, а агент на баща му, венециански наблюдател, пращаше редовни донесения до господарите си в чужбина и пренасяше съобщения от противници на властта в Англия. Налице бяха множество откъслечни сведения, които някак не се съчетаваха. Ала говореха за загадка, която трябва да бъде разкрита, и очевидната отправна точка беше преждеспоменатият пакет. Въпреки забраните на господин Бенет, смятах, че е в моите правомощия да го проуча.

Не бива никой да си мисли, че подобно на господин Търлоу можех да призова армия от помощници, затова бързам да изложа истинското положение на нещата. Да, разполагах с неголям брой осведомители, но когато се изискваха решителни мерки, имах точно петима души в цялата страна, на които можех да разчитам, а двама от тях, дължа да призная, плашеха и мен самия. А това дело не беше единственото ми, нито дори главното ми занимание. Вече споменах за назряващ бунт и той ми създаваше големи грижи. Да добавим многобройните маловажни, но с потенциал да бъдат опасни групички от размирници. Гарнизонът в Абингдън бе прочистен от заговорници, но все пак смирението в него не бе удовлетворително. Секти и молитвени групи никнеха като гъби след дъжд и позволяваха на недоволните да се срещат и да черпят сила едни от други. Отново зачестиха настойчиви известия, че се появил месия на Страшния съд и странствал под прикритие из страната — проповядвал, наставлявал и сеел непокорство. През последните години бе имало поне дузина такива самозванци, но аз се бях надявал, че ще секнат с настъпването на по-спокойни времена. Явно бях бъркал. Накрая, в самия разгар на събитията, които възнамерявам да изложа, в Оксфорд цъфна някакъв впиянчен ирландски маг на име Грейторекс и отседна в странноприемница „Митра“, където мътеше главите на доверчиви клиенти и им изпразваше кесиите, та трябваше да изгубя много от времето си, докато го убедя да си върви по пътя. С други думи, бях постоянно ангажиран, но макар да се трудех неуморно, нито тогава, нито по-късно усърдието ми получи заслужената награда и признание.

За да се сдобия с онези писма, бях принуден да се обърна към услугите на някакъв тип на име Джон Кут, чиято лоялност към краля се дължеше изключително на факта, че го спипах как в пияно състояние едва не уби жена си, а после преряза гърлото на мъж, защото (по неговите думи) се опитал да му сложи рога. Никой не би го нарекъл умен, но пък го биваше да прониква с взлом в хорските къщи и ми беше изключително задължен. Вярвах, че ще се справи, но не пропуснах точно да му обясня какво и как да свърши. Внуших му в никой случай да не прибягва към насилие и толкова пъти наблегнах на това, че и най-тъпият нямаше как да не ме разбере.

Така ми се струваше поне. Когато Матю ми съобщи, че пакетът е доставен в дома на Ди Пиетро и още на другия ден ще бъде изпратен с първия кораб, заповядах на Кут спешно да ми го донесе. Кут послушно се върна няколко часа по-късно и ми донесе торба с готова за изпращане поща, включваща писмата, доставени от Матю. Отворих ги, после той ги върна. А на следващата сутрин Матю пристигна при мен с новината, че синьор Ди Пиетро е убит.

Това ме хвърли в смут и ужас и молих Бог да ми опрости безразсъдството. Ясно ми бе какво се е случило, въпреки всичкото отричане на Кут. Беше проникнал в дома на човека и вместо просто да вземе пощата, бе решил да си присвои и онова, което се съдържаше в ковчежето с парите. Шумът бе събудил Ди Пиетро, който бе станал да узнае откъде идва той, а Кут безжалостно му бе прерязал гърлото, така че едва не бе отделил главата от тялото.

С течение на времето изтръгнах от него признание. Осмели се да ме попита какво ми влизало на мен в работата дали бил убил търговеца, или не. Бях си получил искания пакет. Тук изгубих самообладание и го прекъснах. Заявих му, че ще се върне в затвора и ако гъкне пред някого за случилото се, ще бъде обесен. Дори и той схвана колко съм сериозен и с това печалното произшествие бе предадено на забвение. Не след дълго научих, че Да Кола-баща имал съдружник англичанин, който се бе възползвал да си присвои целия бизнес, без да го е грижа за откриването на виновника на злодеянието, донесло му такава изгода. Минаха много дни, но накрая — и не без усилия — се успокоих, като отчасти успях да уверя себе си, че господин Бенет няма да научи нищо за случилото се.

Трета глава

Това нежелано произшествие поне ми предостави торбата с пощата за Ди Пиетро, която се оказа много по-интересна, отколкото можех да се надявам. Освен писмата, предназначени за размирниците на континента, там имаше още едно, произлизащо от различен и неизвестен източник. Прегледах го просто по силата на навика, придобит, докато бях на служба при Търлоу, да проверявам всяка торба с поща за подозрителна кореспонденция. Писмата бяха общо дванайсет: едно от радикали, десет съвършено безобидни с отношение единствено към търговия и въпросното писмо. Самото отсъствие на адрес вече би привлякло вниманието ми, но това, че печатът на обратната му страна беше гладък, събуди решимостта ми да узная неговото съдържание. Съжалявах само, че нямах под ръка онова нищожество Самюъл Морланд, защото нямаше друг човек, който да умее мигновено да снеме печат и после отново да го върне, така че намесата да остане незабелязана. На мен тази деликатна задача ми струваше много усилия и твърде много богохулствах, докато се борех да я изпълня. Ала постигнах своето, при това се справих отлично и бях уверен, че след онова, което писмото ще претърпи при превозването си, никой нищо няма да забележи.

А делото си струваше подобен труд. Вътре се оказа най-добрият образец на тайнопис, какъвто ми се бе случвало да видя — дълго писмо, приблизително от дванайсет хиляди знака сложен шифър по случаен избор, какъвто описах по-горе. Като го гледах, изпитах трепет, съзнавайки, че това е загадка, достойна за моя талант. Но дълбоко в съзнанието ми се мерна и друга, по-тревожна мисъл, тъй като тайнописът е подобен на музиката и си има свой ритъм. Този, докато преглеждах писмото, прозвуча в главата ми с познат напев, вече чуван преди. Само че не можех да си припомня що за мелодия беше това.

Много пъти са ме питали защо съм се заловил с изкуството на шифрирането, защото това минаваше за вулгарно занятие, неподобаващо на човек с моето положение и достойнство. Причините са много, а удоволствието, което получавам от него, е последната от тях. Умове като този на Бойл се домогват до тайните на природата, от което аз също получавам огромно удовлетворение. Но каква наслада е да проникнеш в тайните на човешките мисли, да превърнеш хаоса на хорските старания в порядък и да извадиш на бял свят най-тъмни престъпления! Съгласен съм — шифърът е само набор от знаци върху страница. Да се превърне това струпване в осмислена фраза чрез упражненията на чистия разум е удовлетворение, каквото досега не съм успял да преподам на някого друг. Мога само да кажа, че е нещо сродно с молитвата. Не с повърхностната молитва, при която хората бърборят заучени думи, докато умът им витае другаде, а с истинска проникновена молитва, когато чувстваш как душата ти се изпълва с Божията благодат. Често съм си мислил, че успехът ми е израз на Неговата милост към мен, и е знамение, че моето дело Му е угодно.

Писмото на сектантите бе смешно лесно за разгадаване и не намерих в него нищо интересно. Ако знаех съдържанието му, не бих си правил труда, тъй като то не заслужаваше смъртта на Ди Пиетро, нито затрудненията, които ми причини убийството му. В него на високопарен език, толкова харесван от сектантите, се описваха приготовления и се загатваше за място, което идентифицирах като Нортхамптън. Но храна за размисъл в него нямаше много и нищо не оправдаваше опасността, на която се бях подложил. Ако такова оправдание можеше да се намери, то се заключаваше в последното загадъчно послание и аз реших на всяка цена да го прочета, с ясното съзнание, че ще ми трябва ключът към него.

Матю дойде при мен, когато седях до масата, а пред мен лежеше неподдаващото се на прочитане писмо. Попита дали всичко е сторил правилно.

— Постъпи прекрасно — казах му, — въпреки че по една случайност твоето писмо е напълно безинтересно. Ала друго едно ме заинтригува силно.

Протегнах му листа, за да го разгледа, което той стори с присъщата си изпълнителност и точност.

— И вие вече го разгадахте?

Усмихнах се на неговата вяра в мен.

— Различно писмо, различен източник и без съмнение различен адрес. Но нищо повече не знам. Не мога да прочета това писмо. Тайнописът с основан на книга, която определя последователността на знаците.

— Каква книга?

— Не знам и ако не успея да я намеря, нищо няма да разбера. Но съм уверен, че е нещо много важно. Подобен тайнопис е рядкост, сблъсквал съм се с такъв само няколко пъти и тогава посланията бяха написани от много умни хора. Такъв шифър е непосилен за глупави.

— Ще успеете — усмихна ми се той. — Уверен съм.

— Обичам те за това доверие, момчето ми. Но този път грешиш. Без ключ вратата ще остане затворена.

— А как да открием ключа?

— Само онзи, който е написал писмото, и другият, за когото е предназначено, знаят коя е книгата и всеки от двамата има екземпляр от нея.

— Тогава трябва да ги попитаме.

Помислих си, че се шегува, и вече бях отворил уста да го смъмря за неуместното му лекомислие, но по лицето му разбрах, че е напълно сериозен.

— Позволете ми да се върна в Смитфийлд. Ще разкажа, че някой се е опитал да открадне писмото, но не е успял. Ще предложа лично да се кача на кораба, уж за да охранявам писмото, та да съм сигурен, че няма да попадне в чужди ръце. Така ще узная на кого се изпраща и кой е ключът за него.

Юношеският ум е самото простодушие и не можах да скрия насмешката си.

— Защо се смеете, докторе? — смръщи чело той. — Прав съм. Няма друг начин да се узнае какво ви е нужно и няма кого друг да изпратите освен мен.

— Матю, твоята невинност е умилителна. Ще тръгнеш, ще те разкрият и всичко ще бъде изгубено, та дори да успееш да избягаш невредим. Не ми додявай с подобни глупости.

— Винаги се държите с мен като с малко дете — промърмори той, разстроен от думите ми. — Но не виждам защо. По какъв друг начин можете да узнаете за кого е писмото и коя книга ви е нужна? А ако на мен не вярвате, кого бихте пратили?

Хванах го за раменете и се вгледах в сърдитите му очи.

— Не се разстройвай — казах вече по-меко. — Не говоря така от пренебрежение, а защото съм загрижен за теб. Млад си, а тези хора са опасни. Не бих искал да попаднеш в беда.

— И аз съм ви благодарен за това. Но не искам нищо друго, освен да ви служа. Знам колко съм ви задължен и колко малко съм извършил, за да платя дълга си. Затова ви моля, дайте ми разрешение. И трябва да решите бързо, защото корабът отплава утре.

Помълчах известно време, загледан в лицето му, помръкнало от обида, и ми стана ясно, че трябва да отпусна юздите или рискувам да го изгубя завинаги. И все пак опитах отново.

— „Аз пък, ако трябва вече да остана без деца, нека остана без деца“ (Битие, глава 43, стих 14).

Той ме погледна с такава доброта, че я помня и до днес.

— „Бащи, не дразнете чедата си, за да не падат духом“ (Колосяни, глава 3, стих 21).

Тук вече отстъпих, прегърнах моето момче на сбогуване, а после гледах през прозореца как той излезе на улицата и се изгуби сред тълпата. Виждах живост в стойката му и радост в походката му, дарени му от свободата, и тъгувах за своята загуба. Остатъка от деня прекарах в молитви за благополучното му завръщане.

* * *

Не получих вести цели две седмици, всеки ден бях терзан от тревоги дали корабът не е потънал, дали моето момче не е разкрито. Но той се справи по-добре, отколкото очаквах, и прояви повече нюх от мнозина агенти, получаващи заплата от правителството. Когато получих първото му писмо, се просълзих от облекчение и гордост.

Ваше преподобие — започваше то, — съгласно вашите указания се качих на гемията „Коломбо“ и пристигнах в Хага. Плаването беше наистина ужасно и в един момент дори си помислих, че мисията ми ще завърши с неуспех. Изглеждаше неизбежно корабчето да потъне с целия си екипаж. За щастие шкиперът се оказа опитен и ни доведе до сушата невредими, макар и измъчени от морска болест.

По време на пътуването спечелих доверието на този човек и узнах, че той не възнамерява да се задържи дълго в пристанището. Беше натъжен от смъртта на Ди Пиетро, загрижен за службата си и искаше да се върне в Лондон възможно най-бързо. Затова му предложих да го отменя и аз да раздам писмата, като казах, че ще се радвам на възможността да опозная тази част от света. Тъй като той не подозираше, че в някое от тях се съдържа по-специално съобщение, съгласи се на драго сърце и обеща да ме върне обратно в Лондон, когато пристигне със следващия си товар стоки.

Внимателно като в същинска поща прегледахме пликовете и сравнихте адресите им с неговия списък.

„На това няма адрес“, казах му и посочих писмото, което толкова много ви заинтересува. „Вярно, няма — отвърна той — и все пак фигурира в списъка ми.“ Показа ми го и там имаше инструкции с почерка на самия Ди Пиетро, че това конкретно писмо трябва да се достави на човек на име Да Кола на „Гулденстраат“.

Господине, трябва да ви кажа, че въпросната къща е на испанския посланик и че този Кола е широко известен тук. Още не съм предал писмото, защото ми казаха, че чак утре ще се появи, а аз отказах да го оставя, като обясних, че имам строги нареждания да го връча в неговите ръце. Открих тук англичани и те много дружелюбно ми предложиха подслон, защото са изолирани и копнеят за новини от дома.

Щом се върна, то се знае, ще ви посетя, за да ви предам каквото съм успял да науча. Бъдете спокоен, най-скъпи ми господине…

Макар сърдечността на милото ми момче да стопли сърцето ми, боя се, че бих се забравил дотолкова, та да му дръпна ушите, ако се намираше пред мен. Разбирах, че се беше справил добре, но не толкова, колкото би ми се искало. Все още не разполагах със заглавието на книгата-ключ, а без нея нямах особен напредък. Но ако по този въпрос не бе успял, то в друго отношение бе получил ценни сведения. Вече ми беше известно, че испанският посланик Естебан де Гамара е непримирим и опасен враг на Англия. Само тази информация дори оправдаваше всичко, сторено от мен до момента. Кола, за когото ми бяха казали няколко месеца по-рано, че общува с радикали, сега се оказваше с адрес в испанското посолство. Прелюбопитна загадка.

Сведенията ме поставиха в затруднително положение, тъй като, ако бях престъпил заповедите да оставя на мира Ди Пиетро, намесата в тези международни дела бе още по-тежко провинение. Господин Бенет все така си оставаше мой единствен закрилник и не можех да си позволя да се лиша от неговото благоразположение, докато не успеех да го заменя с по-могъщ покровител. И все пак свързващото звено между радикалите и испанците бе извънредно важно. Надали можеше да се предполага съюз между стълба на католицизма и най-яростните фанатици на протестантството, а все пак аз държах в ръце първия смущаващ намек за подобна връзка и не можех да позволя абстрактните ми умозаключения да надделеят над преките и категорични улики.

Това винаги ми е служило като компас и във философията, и в службата за правителството: човешкият разум е слаб и често не е способен да схване модели, които на пръв поглед противоречат на всяка логика. Кодовете, на дешифрирането на които отдадох толкова от живота си, са прост пример за това, защото кой би бил способен да разбере (ако не го знае), че безсмисленото наглед струпване на букви може да съобщи на читателя мислите на най-влиятелните хора в страната, на най-опасните, посветени в това изкуство. Противоречи на здравия разум, но е така. Логика, неподвластна на човешкото разбиране, често може да се срещне в Божиите творения, дотолкова, че съм имал случаи да се посмея над господин Лок, който поставя здравия разум в центъра на своята философия. „Той върши велики дела, за нас непостижими“ (Йова, глава 37, стих 5). Постоянно го забравяме и скъпо си плащаме за това.

Логиката диктуваше, че испанците не биха си развързвали кесиите, за да върнат на власт сектантите републиканци, а също и че въпросните сектанти не биха се подчинили доброволно на испанската политика. Ала доказателствата започваха да сочат към сговор между тях. На този етап все още не успявах да се ориентирам, затова се въздържах да градя теории, но и отказвах да отхвърля уликите само защото за момента противоречаха на здравия разум.

То се знае, щях да се изложа на присмех, ако бях представил сведенията си на господин Бенет, който се гордееше с познаването си на испанците и беше убеден в тяхното приятелство. Не можех и да предприема никакви мерки срещу сектантите, докато не извършеха нещо престъпно. И така, бездействах и пазех подозренията за себе си, докато не дойдеше моментът да разшифровам писмото, да открия кой го е написал и не съберях нови доказателства — и тогава може би щях да представя нещата по-обосновано. Хранех големи надежди, че Матю е запомнил моите наставления колко е важно да се сдобие с ключа към писмото, тъй като сега беше трудно да се свързвам с него. Междувременно написах доклад до господин Бенет, като го информирах (най-общо), че в кръговете на радикалите нещо се мъти, а също така го уверих в преданата си служба към него.

* * *

Седмица по-късно Матю оправда доверието ми и аз получих още едно писмо, съдържащо някои нужни ми сведения. Предлагаше четири възможни книги и молеше за извинение, че не е успял да се сдобие с по-точни улики. Отново отишъл с писмото в посолството и този път го завели в неголяма стая, по всяка вероятност кабинет. Намерил я отвратителна, защото навсякъде висели разпятия и витаел дух на идолопоклонничество, но докато чакал появата на самия Кола, видял на бюрото четири книги и набързо записал заглавията им. Останах доволен, защото затвърди вярата ми в него: подобна постъпка няма как да не се приеме като умна и смела — заплашвала го е немалка опасност някой да влезе в кабинета, докато е пишел. За беда тънкостите на изкуството на криптографията му убягваха и той не се бе досетил (възможно е и аз да имам вина за това, защото не му дадох нужните наставления), че различните издания на една и съща книга се отличават едно от друго и ако нямам в ръце точното издание, то е същото като да нямам точната книга. На мое разположение се оказа преписаното от него буква по буква, без да има никакво понятие за смисъла.

Titi liuii ех rec heins ludg II polid hist nouo corol

Duaci thorn Vtop rob alsop eucl oct

Не по-малко важно, но далеч по-опасно беше запознанството му със самия Кола и аз получих първата си представа каква велика власт да смущава и заблуждава, притежаваше този човек. Запазих писмото. То се знае, пазя всички вещи, припомнящи ми за Матю — всяко писмо, всяка малка тетрадка, изписана от него, лежат в сребърна кутия, увити в коприна и превързани с кичур негова коса, който му откраднах една нощ, докато спеше. Зрението ми отслабва и скоро вече няма да мога да чета думите му, а тогава ще изгоря всичко негово, защото няма да понеса някой да ми ги чете на глас или да ми се надсмива за моята слабост. Последната ми връзка с него ще изчезне, когато светлината угасне за мен. Дори и сега отварям тази кутия не много често, тъй като ме обзема непоносима печал.

Кола не бе пропуснал да пусне в ход своето обаяние и да съблазни юношата — твърде млад и наивен, за да схване разликата между истинската доброта и изкуственото й подобие — да подхване познанство с него, а после и имитация на приятелство.

Той е кръглолик човек с блестящи очи и когато се появи, аз му предадох писмото. Усмихна се, благодари ми, потупа ме по рамото и ми даде сребърен гулден. След това подробно ме разпита за какви ли не неща, като прояви жив интерес към отговорите ми и дори ме покани да отида отново, за да си поприказваме още.

Дължа да кажа, господине, че той с нищо не показа да има отношение към политически дела и нито веднъж не изрече нещо осъдително. Напротив, държа се като истински джентълмен, учтив в обноските си и естествен в общуването и разговора…

Колко е лесно да измамиш доверчива душа! Този Кола чрез преструвки се домогваше до доверието на младежа, като без съмнение разговаряше с него с лекотата на мимолетно познанство, несравнимо с грижата, която аз му бях посветил през всички тези години. Не е трудно да очароваш и развличаш, далеч по-трудно е да обичаш и просвещаваш. Матю, уви, не беше още достатъчно зрял и опитен, за да улови тази разлика, и стана лека плячка за италианеца, който го приспа с приказки, докато не настъпи часът да нанесе удар.

Писмото ме разтревожи, защото повече от всичко се опасявах дали Матю с природната си приветливост няма да изтърве някоя непремерена дума, с която да издаде пред Кола моето внимание към него. Незабавно му написах и го предупредих да стои настрани от италианеца. После се насилих да съсредоточа вниманието си върху по-лесни за решаване задачи и отново се заех с кодираното писмо и ключа към него.

Само една от книгите, упоменати от Матю, можеше да е нужната и трудността бе да се определи коя именно. Най-простото решение ми бе отказано: знаех, че Евклид във формат една осма от листа е издаван само веднъж — в Париж през 1621 година, и разполагах с това издание в библиотеката си. Бе достатъчно просто да установя, че то не бе онова, което ми трябваше. Оставаха още три. Ето защо с връщането си в Оксфорд незабавно поканих един млад чудак, господин Антъни Уд, за когото знаех, че е голям познавач на книгите. В онези дни му направих немалко услуги и бях заслужил благодарността му, като го допуснах до ръкописи, поверени ми за съхранение. Той беше трогателно нетърпелив в желанието си да ми се отплати, но за сметка на това трябваше да слушам безконечните му излияния за това и онова издание. Навярно бе решил, че ме интересуват и най-дребните подробности от мъдростта на древните автори, и се опитваше да ми угоди, като ме въвличаше в начетени дискусии.

Мина немалко време, преди да се върне отново в стаята ми една вечер (строителните работи в дома ми ме бяха принудили да се настаня в Новия колеж — злополучно обстоятелство, което ще разясня по-нататък) и да заяви, че е успял да определи какви книги се имат предвид, макар по негово мнение да съществували по-добри издания на Томас Мор или Полидор Вергилий, при това на по-умерена цена.

Не ми беше драго да участвам в такива глупави игри, но все пак търпеливо обясних, че съм си наумил да имам тъкмо тях. Казах, че имам желание да сравня различните издания, за да подготвя за света пълен вариант, без грешки. Уд изрази огромното си възхищение от моето предано служене на науката и заяви, че прекрасно ме разбирал. „Утопия“ на Томас Мор, уведоми ме, била отпечатана в една четвърт — това несъмнено бил преводът на Робинсън, който Олсъп издал през 1624 година и можел да го твърди с точност, тъй като Олсъп пуснал само едно издание, преди времената да се променят и публикуването на католически светци да се превърне в рисковано занятие. По думите му един екземпляр се намирал в Бодлеанската библиотека. С „История“ на Полидор Вергилий също нямало да има затруднения — не съществували толкова много издания на този прекрасен автор, публикувани в Дуе. По всяка вероятност това било уникалното издание на Джордж Лили в една осма от листа, отпечатано през 1603 година. Човек лесно можел да се сдобие с екземпляри и всъщност едва онзи ден видял такъв при господин Хийт, книгопродавеца, за цена от един шилинг и шест пенса. Сигурен бил, че можел да го спазари и за по-малко — сякаш ме бе грижа за някакви си два пенса.

— А четвъртата?

— В нея е цялата трудност — отвърна той. — Струва ми се, знам за какво става дума. Издава го, разбира се, съкращението „хайнс“ — от фамилията на издателя. Това сочи към забележителното издание на историите на Тит Ливий, пуснато в Лайден през 1634 година от Даниел Хайнсиус. Истинско тържество на майсторство и ученост, уви, неполучило заслужена оценка. Предполагам, че тук става дума за том втори от произведението, което съдържа три тома и е отпечатано в една дванайсета от листа. Тиражът не е голям и аз лично не съм виждал нито един екземпляр. Знам за книгата по чужди думи — други безсрамно са се възползвали от прозренията на автора, без да споменат името му. Това е вечният кръст на истинските учени.

— Направете запитвания за мен — поръчах му с върховно търпение. — Ще платя добра цена, ако мога да го купя. Вие познавате книгопродавци, антиквари и колекционери. Ако има и един екземпляр, човек като вас ще го открие, убеден съм в това.

Горкият глупак свенливо сведе поглед при този комплимент.

— Ще сторя всичко по силите си за вас — обеща. — Уверявам ви, че ако аз не успея да открия екземпляр, то и никой друг не би могъл.

— Само това искам — отвърнах и го отпратих възможно най-бързо.

Четвърта глава

Неотдавна прочетох скандален памфлет и в него (без да бъда назоваван директно) се твърдеше как политическата криза, с която се занимавах на този етап, била несъществуваща и правителството си я изсмукало от пръстите, за да внушава у хората страх от сектантите. Лъжа от начало до край! Надявам се, че вече съм дал да се разбере: аз съм човек на честта и намеренията ми са чисти. Не се отричам от постъпките си, напротив, с готовност признавам как излишно ярко описах опасността от бунт, което осигури постъпването ми на работа при господин Бенет, нито снемам от себе си вината за грешката, която доведе до безвременната смърт на синьор Ди Пиетро. Дано искреността на разкаянието ми да е очевидна, само че той криеше писма на радикали и заговорници, а безопасността на кралството изискваше те да попаднат в ръцете ми.

Вероятно трябва да разясня хода на мислите си, та да не би моята щателност по отношение на писмата и малко известните издания да създаде лъжливо впечатление за дребнавост и вманиаченост. Все пак книгите, които Матю назоваваше в писмото си, ми се сториха крайно необичайни. На всички е известно колко струват сектантите и жалките им претенции за образованост. Повечето са самоуки нещастници, подмамвани от второразредна литература да си въобразяват, че са начетени. Кое им е начетеното? Чели са Библията, без да проумеят и наполовина нейните възвишени тънкости и красива символика, а още няколко некадърни памфлета от шепа размирници, чиято арогантност не знае срам — ето това им е цялото образование. Не знаят нито латински, нито гръцки, за иврит и да не споменаваме, неспособни са да четат на друг език освен на собствения си, а и на него поглъщат единствено бълнуването на лъжепророци и самозвани месии. Естествено, че не са образовани, тъй като да си начетен, е достъпно само за джентълмена. Няма да твърдя, че хората с нисък произход са неспособни на познание, но е напълно очевидно, че не умеят да анализират, тъй като нито разполагат със свободно време, нито с обучение, за да разграничават свободната мисъл от предразсъдъците. Платон го е казал и не познавам човек с тежест, който да го е опровергал.

И авторът на писмото до Кола да използва един от тези изискани текстове за своя код? Ливий, Полидор, Мор. Отначало цял потръпвах при мисълта подобни ръце да се докосват до творбите им, но после сам опровергах тези си мисли. На тях им дай гнусни памфлети, как биха се добрали до книги, чието място е единствено в библиотеката на джентълмен?

Когато Уд се появи отново, подсмърчащ и трепкащ като мишок, вече бях установил, че нито книгата на Мор, нито тази на Полидор Вергилий са търсените от мен. Следователно отговорът се криеше в Ливий: намерех ли книгата и нейния собственик, разследването ми щеше да направи огромен скок напред. Уд ми каза, че отдавна починал лондонски книгопродавец внесъл в страната през 1643 година половин дузина екземпляри като част от обща доставка за учени. Уви, не било ясно какво се случило с тях след това, тъй като човекът бил поддръжник на краля и цялото му имущество било конфискувано под форма на глоби, когато парламентът установил властта си над Лондон. Уд допускаше, че именно тогава книгите са се разпръснали.

— Искате да кажете, че все пак не можете да ми набавите екземпляр, така ли?

Той изглеждаше малко стреснат от острия ми тон, но поклати глава.

— О, не, господине — възрази. — Просто реших, че историята ще ви заинтригува, това е всичко. Но така или иначе, книгата е рядка и идентифицирах само един човек, който със сигурност я притежава, донесъл си я е от чужбина. Знам за това, защото приятелят ми господин Обри писал на италиански книжар по друг някакъв въпрос…

— Господин Уд, моля ви — прекъснах го с изчерпано търпение. — Не искам да знам всяка подробност. Просто ми кажете името на собственика, за да мога да му пиша.

— За жалост той е мъртъв.

Въздъхнах тежко.

— Но не се отчайвайте, господине, защото по една щастлива случайност синът му е студент тук и без съмнение ще знае дали книгата е останала в семейството. Името му е Престкот. Баща му е бил сър Джеймс Престкот.

* * *

Ето я моята история и басните на Кола (измислици като тези на Бокачо и неправдоподобни като стихоплетството на Тасо, макар и много по-зле построени) за пръв път се пресичат с моя разказ посредством горкия побъркан Престкот, така че ще изложа подробностите по най-добрия възможен ми начин, макар да си признавам, че не съм съвсем наясно за някои от обстоятелствата.

Младежът бе влязъл в полезрението ми няколко месеца по-рано, когато научих за посещението му при Джон Мордаунт. Мордаунт надлежно бе съобщил за него на господин Бенет и новината за събитието дойде при мен в Оксфорд: не се случва често студент и син на предател да сметне за уместно да подлага на разпит придворни, затова господин Бенет бе решил, че младият човек следва да бъде държан под око.

Малко от детайлите ми бяха известни, но бях чувал достатъчно, за да съм сигурен, че вярата на Престкот в невинността на баща му бе също толкова нелепа, колкото и трогателна. Не знаех какво точно е естеството на предателството, защото по това време вече бях напуснал службата си за правителството, но шумът, който се вдигна, свидетелстваше за нещо от голяма важност. Малко нещо назнайвах по въпроса, тъй като уменията ми бяха незаменими и през 1660 година ме помолиха да се потрудя над много спешно писмо. Споменах го и преди, защото това беше единственият ми провал и още в мига, щом го зърнах, разбрах, че шансовете за успех са нищожни. За да запазя репутацията си, както и положението си (близкото падане на Републиката ставаше все по-очевидно и аз нямах желание да продължавам връзките си с правителството й), отклоних молбата.

Ала тогава над мен бе упражнен силен натиск. Дори самият Търлоу ми писа, за да се домогва до съгласието ми чрез смесица от ласкателства и заплахи, но аз отново отказах. И кодираното писмо, и посланието на Търлоу ми бяха донесени от Самюъл Морланд, който ми беше дотолкова неприятен като хитрец и нагаждач, че едва изтърпявах присъствието му.

— Не е лъжица за вашата уста, а, докторе? — подхвърли той с присъщата си подигравателност към всички околни, прикривана под привидно добродушие. — Затова отказвате, нали?

— Отказвам, тъй като изпитвам съмнения защо съм молен за това. Познавам ви твърде добре, Самюъл. Всичко, до което се докосвате, намирисва на корупция и измама.

Той посрещна думите ми с весел смях и кимна в знак на съгласие.

— Може и така да е. Но този път съм в благородно общество.

Отново прегледах писмото.

— Добре — отвърнах. — Ще се опитам. Къде е ключът?

— За какво говорите?

— Самюъл, не ме правете на глупак. Много добре знаете за какво говоря. Кой е писал това?

— Войник роялист на име Престкот.

— Тогава го питайте за ключа. Вероятно е книга или памфлет. Трябва да знам върху какво се основава шифърът.

— Той избяга — поясни Самюъл. — Писмото бе намерено у един от нашите войници.

— И защо е избягал?

— Отличен въпрос — отвърна Самюъл. — Ето защо искаме писмото да се дешифрира.

— Ами щом не можете да докопате сър Джеймс Престкот, разпитайте войника тогава.

Самюъл ме погледна гузно.

— Той умря преди няколко дни.

— И нищо друго ли не открихте у него? Някаква хартия, книга, нещо написано?

Необичайно за него Самюъл се смути и това ми достави известно удоволствие, тъй като обикновено имаше противно самодоволен вид.

— Само това намерихме. Очаквахме повече.

Захвърлих писмото на масата.

— Без ключ няма разгадаване — отсякох. — Нищо не мога да направя, нито ще се опитвам. Нямам намерение да се изтощавам до смърт заради вашата некомпетентност. Открийте сър Джеймс Престкот, открийте ключа и ще ви съдействам. Но не и преди това.

То се знае, имах известна ориентация заради слуховете, които се носеха из армията и правителството от няколко седмици. Чух за въоръжено въстание в Кент и за трескаво разследване, провеждано при изключителна секретност. По-късно узнах за бягството на сър Джеймс Престкот в чужбина и за това, че издал готвеното въстание през 1659 година против Английската република. Това само по себе си ми се стори твърде невероятно; познавах човека и го намирах гъвкав колкото дъбова дъска, до такава степен беше убеден в правотата на идеите си. Който е съгрешил, трябва да бъде наказан и да му бъде отмъстено — това бяха алфата и омегата на неговата политика и ограниченото му мислене никак не се бе обогатило от участието му във войната. Правеше го съвършено неподходящ за заговорник и също така неспособен да замисли нещо тъй сложно в естеството си като предателство. Накратко, той беше твърде праволинеен, твърде почтен и твърде глупав.

От друга страна очевидно беше сторил нещо, с което да накара и роялистите, и Търлоу силно да желаят смъртта му и неговото мълчание, а аз не знаех какво е то. Допусках, че отговорът е в писмото, което толкова бе изпотило дребосъка Самюъл, затова, щом той си тръгна, аз, естествено, се пробвах да го разчета. Не постигнах нищо, защото умението на съставителя му беше изключително, далеч надхвърлящо всичко, което бих очаквал от тъп военен като Престкот.

Споменавам го, защото думите на Уд, изречени най-невинно, ме накараха да осъзная нещо с голямо закъснение. Като го призная сега, рискувам да бъда обвинен в глупост; само че не приемам упреци от хора, чиито умения са далеч под моите. Разпознаването на разновидността на шифъра е като разпознаване на стил в поезията; невъзможно е да се посочи кое точно събужда прозрението и се съмнявам да има друг жив човек, който би си дал сметка, че писмото, което бях открил в пощенската торба на Ди Пиетро, пратено до онзи Марко да Кола, е написано със същия код, има същата форма, същото усещане като писмото на сър Джеймс Престкот, донесено ми три години по-рано от Самюъл Морланд. След като веднъж бях схванал формата, можех да разгледам структурата: два дни усилен труд върху двете писма ме доведоха до неизбежното и ясно заключение, че са основани върху една и съща книга. Знаех, че екземпляр на Ливий е използван за шифриране на писмото до Да Кола, а сега бях наясно, че същият този Ливий е използван за писмото на Престкот.

Де да бях стъпил на по-сигурна почва, щях да привикам младия Престкот и да му поискам книгата на Ливий. Ала очевидно не можех да го сторя, без да му призная за важността на посланието, а след като бях наясно за неговата мания, не исках да бъда отговорен за подновяването на тази деликатна тема. Все пак много хора се бяха потрудили да сложат капак на тези събития — каквито и да са били те — и нямаше да получа благодарност, че отново съм привлякъл внимание към тях. Налагаше се да действам по-завоалирано, затова реших да използвам Томас Кен.

Този Кен беше болезнено амбициозен младеж, напълно наясно със своите цели. За Кен Божиите интереси и неговите собствени бяха неразделно свързани, дотолкова, че едва ли не цялото спасение на човешкия род зависеше от това той да получи своя доход от осемдесет лири годишно. Веднъж бе имал нахалството да иска поддръжката ми, та да бъде назначен в енорията на лорд Мейнард, който търсеше кандидат от Новия колеж. Аз не влизах в съвета на колежа и мнението ми би имало малка тежест, още повече беше очевидно, че доктор Робърт Гроув — далеч по-образован, по-уравновесен и с повече заслуги — ще получи поста, каквото и да кажех аз. Но тъй като беше евтин начин да си спечеля предаността на Кен, аз го уверих в своята подкрепа.

В замяна настоях той да ми помогне, когато ми потрябва услуга от него, и след известно време му препоръчах да убеди господин Престкот да потърси моята помощ. Престкот не се забави да се яви при мен. Подробно го разпитах дали се пазят вещите на баща му. Уви, той не знаеше нищо за книгата на Ливий, нито за някакви документи, макар че по-късно потвърди думите на Морланд, като ми съобщи, че майка му очаквала от мъжа си някакъв пакет, който така и не получила. Разочарованието ми беше извънредно голямо. Ако ми се бе усмихнало щастието, не само щях да разгадая тайната кореспонденция на Марко да Кола, а и щях да държа в ръцете си една от най-големите държавни тайни.

Ала глупакът Самюъл бе позволил да умре единственият човек, който би могъл да ми даде отговор.

Пета глава

Задълженията ми през този период ми бяха наложили странен ритъм на живот — принуден бях да съществувам като нощна птица, която ловува, докато другите спят, и отморява след труда си, когато всичко живо е будно и активно. Високопоставените хора напускаха Лондон, за да идат в именията си или да последват двора от едно място на празни развлечения към друго, аз пък напусках провинцията и заживявах в Лондон. Когато дворът се върнеше в Уестминстър, аз заминавах за Оксфорд.

Това положение на нещата никак не ме огорчаваше. Задълженията на придворен са до голяма степен безплодни и поглъщат много време, ако преследваш слава и висок пост. Но ако си просто загрижен за сигурността на кралството и безпрепятствената работа на правителството, присъствието ти сред Двора е безсмислено. В цялата страна по-малко от половин дузина души притежават действителна власт. Останалите са просто поданици, а моите дела бяха свързани с истински важните хора.

Сред тях открих естествени съюзници и мнозина, които умишлено или поради ограничено мислене вредяха на интересите на собствената си страна. Такава картина можеше да се открие навсякъде през онези дни дори и сред философите, които си мислеха, че само се стремят да разгадаят тайните на природата. Често въобще не се замисляха какво вършат и си позволяваха да бъдат увлечени по наклонената плоскост.

С отминаването на годините паралелите ми стават все по-ясни, защото е лесно поради алчност или великодушие да паднеш в капаните, заложени от други. Преди няколко седмици например надделях в спор, който, докато не посочих опасностите, изглеждаше съвсем маловажен, въпрос, способен да привлече само най-взискателния ум. Държавният секретар (вече не господин Бенет) ме попита в писмо дали страната ни трябва да се присъедини към останалите държави от континента и да възприеме григорианския календар. Убеден съм, че моето одобрение се търсеше само за да се оправдае вече взето решение: не е ли нелепо страната ни единствена в Европа да се води по друг календар и да изостава със седемнайсет дни от всички други?

Бързо промениха становищата си, когато им изтъкнах до какво би довел такъв наглед невинен ход. Той бе удар в сърцето на църквата и държавата, насърчаваше папистите и смущаваше онези, които се стремяха да опазват страната от чуждестранни влияния. Нима армията ни оспорва арогантната мощ на Франция само за да се откажем сами от независимостта си под някакъв благовиден мирен предлог? Да приемем този календар, означаваше да приемем властта на Рим; не просто (както твърдят простодушните) защото това е реформа, замислена от йезуитите, а защото да преклоним глави, би означавало да приемем правото на римския епископ да определя кога Църквата ни да празнува Великден, да посочва дните на всички важни празници. Достатъчно е да отстъпиш в принципа и останалото следва по естествен път: да склониш пред Рим за едно, означава да му се покориш и за всичко останало. Свещен дълг на англичаните е да противостоят на прелъстителната песен на сирените, които убеждават, че подобни дребни стъпки ще донесат само полза и няма да са от никаква вреда. Това не е вярно и ако ни е съдено да останем в самота, така да бъде. Славата на Англия винаги се е кореняла в съпротивата й на попълзновенията на другите държави, които подмамват към робство и подчинение. Славенето на Бог е по-важно от единството на християнския свят. Това беше моят отговор и съм доволен, че беше зачетен, при което спорът бе решен веднъж завинаги.

Така стояха нещата и след завръщането на краля на трона, а тогава залогът бе дори още по-висок. Мнозина бяха открити или тайни католици и се бяха промъкнали на важни позиции в двора. Имаше и такива (отдавам им дължимото и твърдя, че подбудите им бяха искрени), които вярваха, че тесните връзки с Франция са в интерес на страната, други пък желаеха съюз с испанците, за да се възпрепятстват честолюбивите замисли на Бурбоните.

Седмица след седмица и месец след месец различните групировки се бореха помежду си, а чуждестранните подкупи течаха като река. Нямаше един министър и чиновник, който да не се обогати в тази война, защото това наистина бе война. В даден момент испанската партия взе връх, когато господин Бенет и други около него стегнаха редовете и съсредоточиха в ръцете си още по-голяма власт. После французите нанесоха ответен удар, като подкупиха страната със зестрата на новата съпруга на краля. Холандците пък загрижено местеха поглед от единия враг към другия, като знаеха, че съюзят ли се с едната страна, ще бъдат атакувани от другата. Интересите на справедливостта и вярата изобщо не се вземаха предвид, а придворните битки изобразяваха в миниатюра онези, по-големите, които предстоеше да се водят в моретата и полетата на Европа.

Налице бяха две големи загадки: кралят, който би се съюзил с всеки, готов да плати достатъчно, за да финансира удоволствията му, и лорд Кларендън, който пък се противеше на всякакви чуждестранни съюзи, тъй като смяташе трона на Негово Величество за толкова нестабилен още, че бе убеден как най-малък тласък дошъл от чужбина, би го разклатил фатално. През 1662 година преобладаваха неговите възгледи, но други като лорд Бристол бяха на обратното мнение и или вярваха, че славните победи в чужди земи ще укрепят монархията, или тайно се надяваха на възможностите, които биха им се открили в случай на поражение. Защото мнозина желаеха падането на Кларендън и неуморно се трудеха за неговото проваляне. Военна загуба би разрушила кариерата му по-сигурно от всичко друго и не се съмнявам, че не един верен слуга на краля е прекарвал безсънни нощи да си мечтае за такава.

За момента най-мощното оръжие в ръцете на враговете на Кларендън беше възмутителното поведение на дъщеря му, което половин година по-рано беше скандализирало Двора и сериозно бе подкопало позициите на лорд-канцлера. Негодницата сключи брак с брата на краля, херцога на Йорк без да си направи труда да получи позволение. Не се зачиташе това, че дъщерята бе в напреднала бременност по време на брачната церемония, нито че Кларендън с неговата дълбока ненавист към херцога на Йорк се оказа също толкова измамен, колкото и кралят. Важното бе, че с кралската власт се бяха подиграли и кралят се бе лишил от най-ценния си коз в дипломатическата игра: бракът с херцога би бил добра примамка за сключване на съюз. Шушукаше се, че Кларендън забранявал дори да се споменава за това в негово присъствие и непрестанно се молел кралицата да дари страната с наследник, та да бъде той очистен от подозрения, че се опитва да натрапи на трона дъщеря си, а това несъмнено би се случило, ако кралят умреше без законно потомство. Не беше нещо, което лесно може да се прости, и враговете му, на първо място лорд Бристол, който бе най-умният сред тях, имаха грижата то да не бъде забравяно.

Такива интриги сред силните на деня и перчещите се не ме занимаваха особено и вероятно това бе безразсъдно от моя страна, тъй като, ако бях обърнал повече внимание на пререканията им, щях да извлека много полза за себе си. По онова време изобщо не схващах, че сплетните в двора имат пряко отношение към моето разследване и че без тях не бих имал основания за никакво безпокойство. Но за това ще стане дума, когато му дойде редът. За момента виждах себе си с цялата си скромност като слуга, та макар и влиятелен, но все пак далеч от придворните боричкания и без намерение да въздейства на държавната политика. Моята работа беше да разказвам на онези, на чието подчинение бях, тайната история на кралството, та да са достатъчно осведомени, когато вземат решенията си. В това отношение бях наистина важен човек, защото добрият набор от сведения е ключът към предотвратяването на проблеми, а мерките за потушаване на недоволството далеч не бяха съвършени. Издигаха се градски стени, но недостатъчно бързо; сектанти бяха арестувани и глобявани, но винаги изникваха още и по-хитрите стояха в сянка.

* * *

Всеки, който чете този ръкопис, вероятно ще се почуди защо бях готов да обърна толкова много внимание на Марко да Кола, защото засега не съм посочил достатъчно основания за усилията си. Всъщност той все още предизвикваше мимолетен интерес у мен, беше само една от линиите на разследване, които се проследяват единствено от стремеж към щателност. Нямаше нищо реално, върху което да се съсредоточа, и едва ли не само любопитството ме насочваше към него. Да, установих, че вероятно съществува свързващо звено между испанците и изгнаниците, а още, че това звено са Марко да Кола и семейството му. Разполагах с неподдаващо се на разчитане писмо, удивително подобно на друго едно, написано три години по-рано. Накрая, налице беше загадката със самия Да Кола, тъй като умът ми не побираше как така военното му минало беше останало неизвестно в продължение на месеците, които той бе прекарал в Нидерландия. Не разбирах също защо баща му, човек, прочут с търговския си нюх, без никакви възражения е избавил единствения си възможен наследник от задълженията му към семейството. Младият Кола не само очевидно не беше ангажиран с никакви търговски дела, той дори не беше женен.

Такава бе посоката на моите размишления и аз ги споделих с господин Уилямс, познатия ми търговец, когато се срещнах с него при пристигането си в Лондон в началото на 1663 година.

— Позволете да ви поставя задача за решаване, тъй като сте врял и кипял човек — казах му. — Да кажем, че губите основните си пазари и търговски партньори по причина на затворени заради война пристанища. Имате три дъщери, една от които е омъжена, а двете наближават възраст за задомяване. Само един от синовете ви може да ви е опора. Каква тактика ще възприемете, за да защитите и разширите търговските си позиции?

— След като се освободя от паниката и престана да се моля да ми се усмихне щастието ли? — засмя се той. — Сещам се и за по-лоши обстоятелства, в които може да изпадне човек, но не са много.

— Да речем, че по природа сте спокоен и уравновесен. Как бихте постъпили?

— Нека да помисля. Зависи много от това какви стоки и парични суми имам на свое разположение, както, разбира се, и от отношенията с близките ми. Ще ми помогне ли семейството? Това би предотвратило надвиснала катастрофа и би ми дало време да се освестя. Ала макар да ми осигури пространство за маневриране, няма да разреши затрудненията ми. Очевидно ще ми се наложи да търся нови пазари, но за да се вместиш в ново пристанище, е нужен капитал, защото често се налага да продаваш на загуба, докато се утвърдиш. Да идем по-нататък. Най-простият изход би бил да се сдобиеш с подкрепата на друго семейство. Жените сина си, ако сте в силна позиция, или давате дъщеря си, ако сте в слаба. Състояние на нещата, каквото описвате вие, изисква да бъде задомен изгодно синът, защото това би привлякло капитал за делата ви. Но пък вашето положение е неблагоприятно, защото са ви нужни пазари, а това предполага, че ще трябва да омъжите и дъщерята.

— А откъде пари за зестра? Всеки възможен съюзник веднага ще се досети, че сте притеснени откъм средства, и ще наложи сурови условия за сделка.

Господин Уилямс кимна в знак на съгласие.

— Точно така стоят нещата. Аз лично бих се постарал да оженя сина си за възможно най-богатата мома и тутакси бих използвал зестрата й за изгоден брак на дъщеря си. С малко късмет семейството ми може да остане дори с малка печалба, ако ли не, ще съм принуден да взема заем с лихва, та да покрия разликата. Но това няма да е проблем, ако търговията ми се съживи. Не е стратегия, която гарантира успех, но предлага най-добрия шанс за такъв. Защо са ни синовете, ако не за такива цели?

— Ами ако кажа, че въпросният търговец не само няма планове да ожени сина си, а му позволява да се скита из Европа, където няма връзка с него, при това младият харчи луди пари?

— Тогава ще ви посъветвам настоятелно да не инвестирате в дела, свързани с него. Да разбирам ли, че все още разсъждавате на тема търговска къща Да Кола?

Кимнах извънредно неохотно. Нямах желание да посвещавам господин Уилямс в онова, което знаех, но той бе твърде интелигентен, за да бъде лесно заблуден, и реших, че едно честно признание от моя страна ще е достатъчно да го обвърже с поверителност.

— Не мислете, че подобни мисли не са идвали и в нашите глави — каза той.

— Нашите?

— Нашите, на търговците. Наострили сме уши за новини около конкурентите си и колкото и тъжно да ми е да го призная, радваме се да научим за разоряването на съперник. За най-добрите сред нас това служи като напомняне, че подобна съдба може да сполети всеки. Стига и най-малката спънка, та богатството да се обърне на прах. Една буря, една непредвидена война могат да предизвикат непоправимо бедствие.

— По този въпрос бъдете спокоен — казах му. — Няма да се наема да предсказвам времето, но войната няма да ви свари неподготвен, ако съм в състояние да помогна.

— Благодарен съм ви за това. Имам голям товар стоки, подготвени за Хамбург следващата седмица. Много бих искал да пристигне невредим.

— Доколкото ми е известно, надали на холандските пирати ще им се позволи да безчинстват из Северно море в скоро време. Но ще е разумно да се застраховате срещу безскрупулни действия.

— Повярвайте, взел съм всички предохранителни мерки. От единичен разбойник няма защо да се боя.

— Отлично. А сега да се върнем на Кола. Та какво се говори в средите на търговците?

— Накратко, делата на бащата са зле и отиват към още по-лошо. Понесъл е твърде големи загуби в Изтока, където пазарите му са блокирани от турците. Крит е кажи-речи изгубен; направил е храбър опит да отвори нова кантора в Лондон, но нещата се объркаха след смъртта на агента му и наглото присвояване на всичко от страна на местния му съдружник. Носи се мълва, че продавал кораби, за да събере пари. Преди три години флотът му се състоеше от близо трийсет кораба, сега е съкратен почти до двайсет. Складовете му във Венеция били пълни със стока, а това са пари, които плесенясват неупотребени. Ако не продаде наличното, няма да може да се разплати с кредиторите. И тогава ще настъпи краят му.

— Той ползва ли се с добър кредит?

— Всеки се ползва с добър кредит, докато не престане да си плаща сметките. Ще ми простите каламбура.

— Как тогава ще обясните действията на бащата? Или на сина?

— Никак. Той има отлична репутация, затова мога само да предположа, че в тази работа се крие нещо много повече, отколкото се говори из кафенетата. Но бъдете спокоен, веднага щом узная новина, ще ви я съобщя.

Благодарих му и си тръгнах. Радвах се, че правилно бях анализирал ситуацията, само че това ни най-малко не ме приближаваше към решението на загадката.

* * *

Следващото сведение, което даде тласък на разследването ми, дойде от моята ангажираност в Кралското дружество и минаха още десет дни, преди да стигне до мен, при това по-скоро по Божията милост, отколкото в следствие на собствените ми усилия. За щастие през този период си имах много други грижи на главата, иначе щеше да ми се отрази на настроението. Избухлив съм, знам този си недостатък и полагам усилия да го преодолея. „Блажен, който очаква“ (Даниил, глава 12, стих 12) е фраза, която често си повтарям, но с годините ми е все по-трудно да я следвам.

Вече споменах тази августейша организация и споменах как отношенията ми с любознателни хора из целия свят бяха голяма помощ в работата ми. Отначало поех задълженията на секретар по кореспонденцията, но намерих това занимание за обременително и постепенно предадох поста на господин Хенри Олденбърг, у когото отсъствието на склонност към експерименти се уравновесяваше с готовността да я насърчава у другите. Той ми се обади една сутрин, за да обсъдим кореспонденцията от последно време, защото съзнавах колко важно е да се комуникират правилно експериментите и откритията, та да бъде попречено на чужденците да се окичват с чужди лаври. Репутацията на Дружеството обуславяше честта на страната и точното установяване на първенство бе от жизнено значение.

Тук ще спомена, че подобна процедура разобличава лъжливите оплаквания на Кола по въпроса с кръвопреливането, тъй като е установено (и не от нас), че първенството се определя чрез оповестяване на откритието. Лоуър го бе направил, а Кола — не. При това той не беше в състояние да подкрепи претенциите си с никакви доказателства, докато Лоуър не само представи писма, с които обявява откритието си, но и посочи за свои гаранти хора с безукорна репутация като сър Кристофър Рен. За да покажа, че нямам пристрастия по този въпрос, мога също така да цитирам господин Лайбниц, който предяви своите права върху нов метод на интерполация чрез съпоставяне на серии от диференциали. Като му казали, че Рено вече е описал сходен ред на мисли в писмо до Мерсен, Лайбниц незабавно оттеглил претенциите си за първенство; приел, че решаващо значение има оповестяването на съответната тема. Ето защо е ясно, че възраженията на Кола са необосновани, защото кой какво е направил пръв, е без значение. Той не само не е публикувал уведомление, а и първият му експеримент е бил проведен тайно и е завършил със смърт на пациентката. За разлика от него, Лоуър не само е извършил своя опит пред повече свидетели, но и в крайна сметка направи демонстрация пред цялото Дружество дълго преди от Венеция да долети възмутено квичене.

По време на разговора ни с Олденбърг обсъдихме с най-приятелски тон въпроси по отношение на членството и правилата, преди да преминем към по-свободни теми. И тъкмо тогава ме чакаше огромен шок.

— Чух, между другото, за много интересен млад човек, който на някакъв етап може да бъде разгледан за приемане като член-кореспондент от Венеция. Както знаете, изпитваме недостиг на контакти с любознателни умове от тази република.

Това искрено ме зарадва и не събуди у мен никакви подозрения, тъй като Олденбърг неизменно издирваше нови начини да обедини философите от всички страни и постиженията на един да станат известни на всички останали.

— Много ми е драго да го чуя. И кой е този младеж?

— Чух за него от доктор Силвиус — отвърна той. — Учил е при този велик човек и е спечелил признанието му със своето дарование. Казва се Кола и е заможен наследник на уважавана търговска фамилия.

Изразих жив интерес.

— Още по-хубавото е, че скоро пристига в Англия, така че ще имаме възможност да разговаряме с него и сами да преценим качествата му.

— Силвиус ли го каза? Той пристига в Англия?

— Така изглежда. Възнамерява да дойде следващия месец. Канех се да му напиша писмо и да изразя желанието ни за радушен прием.

— Не. Не го правете — казах. — При цялото ми уважение към Силвиус за неговите знания нямам високо мнение относно преценката му за хората. Ако отправите покана към този млад човек, а се окаже, че той не е с кой знае какви способности, ще се озовем в деликатно положение при избора му за член-кореспондент. Нека първо дойде тук и сами да установим що за учен е.

Олденбърг се съгласи с предложението ми и като предпазна мярка поисках писмото от Силвиус, за да го проуча на спокойствие. Почти нищо повече не се съдържаше в него, но ми направи впечатление как уточнява, че Кола щял да пристигне в Англия „по спешни дела“. Какви ли можеха да са те? Към търговията очевидно не проявяваше интерес, а желанието му да обиколи тази част на света надали можеше да се причисли към „спешни дела“. Защо тогава този бивш войник пристигаше тук?

На следващия ден напипах отговора на загадката.

Шеста глава

Преподобни докторе и достопочтени учителю,

(така започваше писмото на Матю)

Бързам да ви пиша, защото получих новини, които може да ви се сторят важни. Спечелих доверието на слугите в испанското посолство и се гордея, че успях да узная много тайни. Ако ме изобличат, ще настъпи краят на живота ми, но ценността на сведенията е такава, че не бива да се спирам пред опасността.

Не мога да кажа със сигурност какви планове кроят тук, защото слушам само клюки, но слугите винаги знаят повече, отколкото им се полага, и повече, отколкото допускат господарите им, а тези твърдят, че през април на страната ни ще бъде нанесен ужасен удар. Сеньор де Гамара изглежда го готви отдавна заедно с високопоставени хора в Англия и кроежите му са на път да дадат плодове. Повече не успях да науча, защото и осведомеността на прислужничките си има предел, но ще се ослушвам за още.

Дължа да ви кажа, господине, че вашите подозрения относно Марко да Кола са заблуда, защото той е извънредно доброжелателен и не забелязах никаква войнственост у него, напротив, сякаш е създаден за празненства и увеселения и щедростта му (както сам мога да свидетелствам) е наистина огромна. Не бях срещал по-добър и по-открит джентълмен. Нещо повече, както изглежда, той скоро заминава и е замислил след няколко дни да даде прощален пир с музика и танци, на който покани и мен като скъп гост, ето колко голям бе успехът ми в завоюване на неговото благоразположение. Оказва ми голяма чест, като ме държи близо до себе си, и съм уверен, ще се съгласите, че това е най-доброто място за мен, за да разузная дали той ни желае злото.

Моля да ми простите, господине, но нямам какво повече да добавя и се боя, че любопитството ми ще ми навлече подозрения, ако продължа.

Гневът ми от това юношеско безразсъдство не знаеше граници, макар да не знаех дали се ядосвам повече на Матю заради неговата наивност, или на Кола за коварството, с което бе спечелил симпатията му. Аз никога не му бях позволявал подобни развлечения, защото те са и греховни и съсипват един юноша по-бързо от всякакви грешки във възпитанието му. Обърнал бях внимание на душата му, макар да знаех колко трудно е това поради естественото лекомислие на младостта, защото упоритата работа и верността към дълга са далеч по-пристойни и възнаграждаващи. Вбесявах се, задето този Кола използваше подобни номера, за да го отклони от правия път — а, боях се, и от мен, — защото това бе лесното поведение, а трудното беше да остана неумолим, когато единственото ми желание бе да видя доволна усмивка на лицето му. Ала, за разлика от Кола, нямах никакво желание да купувам неговата привързаност.

Тревогата ми се подсилваше още и от това, че дори от разстояние можех да преценя как уверенията на Матю за Кола са погрешни: знаех, че ще дойде в Англия, защото Олденбърг вече ми го беше казал. Планираният преврат съвпадаше с времето, когато той щеше да е в страната. Лесно бе да се направи връзка между двете и аз осъзнах, че разполагам с по-малко време, отколкото бях предполагал. Усещах се като новак пред шахматна дъска, по която противникът ми бавно местеше фигурите в подготовка на мощно и неочаквано нападение. Постоянно ме мъчеше мисълта, че ако имах повече информация, бих могъл да разгадая целия дълбок замисъл. Но всеки път, щом получех нови сведения, те се оказваха недостатъчни. Наясно бях, че съществува заговор и приблизително кога ще се осъществи ударът. Ала макар да знаех кой ще е извършителят, целта му и неговите подстрекатели си оставаха тайна.

Чувствах се много самотен в размишленията си, защото бях принуден да разсъждавам над важни дела, без да мога да се възползвам от съветите на други хора, които да внесат умереност в съзнанието ми и да побутнат аргументите ми в правилната посока. Все още нямаше как да заговоря открито пред господин Бенет, нито пък можех да се обърна към някого от бившата разузнавателна организация на Търлоу, тъй като лоялността им беше под въпрос. Бях без подкрепа в един изпълнен с подозрения и опасности свят, защото малцина не проявяваха пристрастие — потенциално поне — към едната или другата страна.

Затова реших да се обърна към Робърт Бойл, чийто ум бе твърде абстрактен, за да се насочи към политика, самият той — твърде благороден в целите си, та да бъде съблазнен от някоя фракция, да не говорим, че бе пословично дискретен човек във всяко отношение. Хранех и все още храня много високо мнение за неговата интелигентност и набожност, но дължа да заявя, че славата му многократно превишаваше постиженията му. И все пак той бе най-добрият възможен застъпник на новата наука, защото предвид неговата аскетична натура и искрена благочестивост трудно би било за някого да обвини Дружеството в това, че е средище на подривни и небогоугодни идеи. Господин Бойл (който по моему прикриваше известна наивност под своята мрачна сериозност) вярваше, че новата наука ще подпомогне религията и че фундаменталните истини в Библията ще бъдат потвърдени по рационален път. Аз, за разлика от него, смятах, че това ще даде небивало мощно оръжие в ръцете на атеистите и те щяха да настояват скоро, че Бог отстъпва пред доказателствата на учения и че ако Той не може да бъде прикачен към теорема, ще твърдят как са доказали, че Той не съществува.

Бойл грешеше, но признавам, че бе воден от най-добри подбуди, и този спор помежду ни никога не доведе до прекъсване на приятелството ни, което, макар и не много сърдечно, издържа дълги години. Произхождаше от знатно семейство, във физическо отношение бе малко слабоват, но хармонично развит и беше получил солидно образование. Всичко това бе основа за добрата му преценка, никога незамъглявана от користни съображения. Открих го в дома на сестра му в Лондон, поканих го да ме посети и го нагостих с прекрасна вечеря — миди, агнешко, яребица и пудинг, а след това го помолих да запази разговора ни строго конфиденциален.

Той ме изслуша мълчаливо, докато излагах — с повече подробности, отколкото бях възнамерявал — целия модел, съставен от намеци и подозрения, който тъй силно ме бе разтревожил.

— Много съм поласкан — каза, след като завърших, — че ме удостоихте с подобно доверие, но не ми е съвсем ясно какво очаквате от мен.

— Нужно ми е мнението ви — отвърнах. — Разполагам с някои факти и с частична хипотеза, на която те в никакъв случай не противоречат. Ала не я и потвърждават. Можете ли да откриете алтернатива, в която всички тези факти да се вместват също така добре?

— Нека си изясня докрай. Вие знаете, че този италианец е свързан и с радикалите, и с испанците; знаете, че той пристига в страната ни другия месец. Това са вашите основни, но не единствени факти. Вярвате, че идва тук, за да ни причини вреда, това е хипотезата ви. Не знаете каква може да е тази вреда.

Кимнах.

— Е, да видим съществува ли наистина алтернатива, която може да измести вашата главна хипотеза. Да започнем с предположението, че Кола е онова, което твърди: млад джентълмен, пътешестващ из света без интерес към политиката. Сдружил се е с английски радикали, защото ги е срещнал случайно. А познава високопоставени испанци, защото самият той произхожда от видно и богато венецианско семейство. Възнамерява да дойде в Англия с намерение да почерпи от нашите знания. В действителност е напълно безобиден.

— Пропускате второстепенните факти — изтъкнах, — които подкрепят едното предположение и отслабват второто. Кола е първороден син на търговец със значителни затруднения, негова първа грижа трябва да е семейството му, а той харчи пари в Нидерландия за празни развлечения. Нужна е основателна причина за такова поведение и моята теза я предлага, а вашата не е в състояние. Не се е славел като особено любознателен, преди да се появи в Лайден, но пък е бил известен като храбрец на военното поприще. Във вашата хипотеза трябва да направим отстъпка за внезапна промяна на характера, докато при моята такова нещо не се налага. Не вземате и предвид един централен въпрос: до него е адресирано писмо със същия шифър, използван преди от предател срещу краля. Струва ми се, невинните любознателни туристи рядко получават подобни послания.

Бойл кимна в знак, че приема контрааргументите ми.

— Добре — каза той, — съгласен съм, че вашата хипотеза е по-силната и трябва да има приоритет. Но ще оспоря извода ви. Допускаме, че Кола представлява потенциална бъдеща опасност. Но води ли това непосредствено до заключението, че тази опасност ще бъде реализирана? Ако разбирам правилно, нямате представа какво ще прави този човек, като дойде тук. Какво би могъл да стори сам, та да представлява такава заплаха?

— Може да каже нещо, да направи нещо или да бъде посредник — отговорих. — Това са единствените възможни видове действия. Опасността, която той представлява, се отнася към една от тези три категории. Под посредничество подразбирам, че може да донесе послание или пари, или да отнесе оттук едното или другото. Не мисля, че нещата стоят така, защото и радикалите, и испанците си имат достатъчно куриери, та да прибягват до услугите на този човек. Също така не мога да си представя какво негово съобщение би могло да представлява заплаха и би изисквало присъствието му в страната. Остават постъпките му. Кажете, с каква постъпка някой може да постави под заплаха кралството ни, ако, както изглежда логично, професията му е от съществено значение при определяне на неговите ходове?

Бойл ме погледна, но не предложи отговор.

— Знаете също така добре като мен — продължих, — че онова, което един войник върши, а другите не, е да убива хора. А сам човек не може да убие мнозина. И малкото, които ще умрат, трябва да са достатъчно значими, та да има ефект.

Предавам този разговор в съкратен вид — а посветихме много часове на темата, — за да посоча, че страховете ми не бяха продукт на съзнание, изпълнено с подозрения към всички и съзиращо опасности във всяка сянка. Нито една друга хипотеза не обясняваше обстоятелствата така пълно и нито една друга не биваше да бъде разглеждана, преди да бъде отхвърлена тази. Това е правилото при експеримента и е също тъй приложимо в политиката, както е в математиката и медицината. Представих моите аргументи пред Бойл и той не само не успя да излезе с алтернативно обяснение, но и бе принуден да признае, че хипотезата ми е онази, която най-добре съвместява наличните факти. Не вярвах, че съм достигнал неопровержима достоверност, такова смело твърдение би могъл да направи само схоластик. Но можех да претендирам за вероятност, и то твърде голяма, за да оправдае тревогата ми.

Нанеси удар по тялото, и раната скоро ще заздравее, макар и да е била дълбока. Нанеси съвсем лек удар в сърцето, и ефектът е катастрофален. А живото и дишащо сърце на кралството бе кралят. Един човек би могъл да предизвика разруха, каквато цяла армия не би могла да постигне.

Ако това ви изглежда невероятно, а моите страхове — плод на фантазията ми, помислете за редица такива убийства в неотдавнашната история. Само половин век по-рано Анри IV, този велик френски владетел, е пронизан и убит, също като принц Оранжски и Хенри II преди него. Преди по-малко от четиридесет години Бъкингамският херцог загива от ръката на собствения си прислужник; неоправдана смъртна присъда слага край на живота на граф Страфорд, на архиепископ Лод и на мъченика Чарлс I, да бъде благословено името му. Самият аз бях разкрил немалко заговори за покушение над живота на Кромуел и дори лорд-канцлерът в изгнание бе одобрил убийството на посланиците на Английската република в Хага и Мадрид. Държавната политика е пропита с кръв и убийството на крал у мнозина предизвиква не по-голямо отвращение от заколването на домашно добиче. Обръгнахме на най-ужасните грехове и започнахме да ги приемаме като политически инструмент.

Вече знаех, че заговорът, който бях открил, не е дело на фанатици; подозирах, че тяхната роля щеше просто да се сведе до това да поемат вина за злодеяние, извършено за изгода на други лица. А тези „други“ нямаше как да не са испанците, с тяхната отколешна цел да лишат Англия от свободите й и да я върнат под диктата на Рим. Кралят бива убит и неговият брат, отявлен католик, го наследява на трона. Първият му акт ще е да се закълне, че ще отмъсти на убийците на своя любим брат Чарлс. Хвърля вината върху фанатиците пуритани и се заканва да ги прогони до един от страната. Умереността отива по дяволите и отново на власт идват екстремисти. Резултатът ще е война, разбира се, в която отново ще се изправят англичани срещу англичани. Ала този път тя ще е още по-ужасна, защото католиците ще призоват на помощ испанските си господари, а французите ще бъдат принудени да се намесят. И ще се изпълни страхът на всички владетели от Елизабет насам — островът ни да стане арена на борбите на европейските държави.

За това последно предположение нямах преки доказателства, но беше твърде логично с оглед наличните факти; защото логиката е онова, което ни позволява да съзрем бъдещето или поне вероятното му развитие. Също както в математиката по силата на рационалното мислене можем да си представим как начертаната линия продължава още по-нататък, та дори в безкрайността, така и в политиката предвиждаме действия и изчисляваме последиците. Ако фундаменталната ми хипотеза беше вярна — а тя издържа критиката на Бойл и собствената ми безпристрастна преценка, — то тя предлагаше достоверни резултати и изводи. Изложих тези възможности, за да разясня опасенията си. Признавам, в някои подробности и догадки се бях излъгал, и където трябва, ще отчета грешките си без никаква жалост към себе си, но продължавам да твърдя, че като цяло хипотезата ми беше правилна и можеше да търпи някои видоизменения без нужда да бъде изоставяна.

За Матю бях сигурен, че няма да осъществи никакъв напредък повече в Хага. Беше оглупял от благосклонността на Кола и не забелязваше улики, които несъмнено бяха пред очите му. Тревожех се за него, защото излагаше живота си на опасност, и нямах търпение възможно най-бързо да го отдалеча от италианеца. Тревогата ми не беше случайна, тъй като Бог ми прати ужасяващо съновидение, което потвърди, че опасенията ми са основателни. Обикновено не вярвам особено на такива глупости, пък и рядко сънувам, но този сън бе толкова явно божествен в своята първопричина и така ясно предсказваше бъдещето, че дори аз реших да не го оставям без внимание.

Макар още да не бях получил писмото на Матю за бъдещия пир, той ми се яви насън, а после узнах, че бил устроен точно в същата нощ. В съня ми пирът бе на Олимп, Матю прислужваше на боговете, а те го черпеха с всевъзможни лакомства и вино, докато той се напи и съвсем оглупя. И тогава единственият смъртен на трапезата, в когото разпознах Кола, макар никога да не бях зървал лицето му, се прокрадна до него изотзад и го прониза — и не веднъж, а забиваше острия си меч в корема му отново и отново, докато Матю не закрещя от неистова болка. Аз бях в друга стая и виждах всичко, но бях неспособен да помръдна, само казвах на Матю да бяга. Ала той не го направи.

Събудих се смразен от страх със съзнание, че е надвиснала най-страшна заплаха. Надявах се Матю да е в безопасност, но не спрях да се тревожа, докато не научих, че е невредим. Знаех, че Кола е на път към Англия, но нямаше как да разузная точното му местонахождение, защото ресурсите ми бяха крайно ограничени. Поколебах се дали да не предам предупреждение до Негово Величество, но се отказах, защото знаех, че няма да бъда приет сериозно. Той беше храбър, да не кажа безразсъден мъж и толкова дълго бе живял в очакване на внезапно убийство, че такива опасения вече изобщо не нарушаваха неговата отдаденост на удоволствия. А и какво можех да кажа? „Ваше Величество, има заговор за убийството ви, така че брат ви да заеме вашето място“? Без доказателства такова твърдение би ме лишило най-малкото от моята издръжка и постовете ми. Диагоналът на правоъгълника е непропорционален на страните му — приемам го не на доверие, а защото може да се докаже, а въпреки че можех да развия теория по-добре от всеки друг, засега не можех да я демонстрирам.

* * *

Седмица по-късно Матю се върна в Англия и ми съобщи, че Марко да Кола действително е напуснал Нидерландия, но накъде се е отправил, било неизвестно. Нещо повече, италианецът имаше преднина от десет дни, тъй като Матю известно време след угощението не бе успял да намери кораб за Англия и (както подозирах) дотолкова се бе убедил в безобидността на Кола, че не бързаше да се върне при мен.

Колкото и разочарован и загрижен да бях, самото присъствие на Матю в стаята облекчи душата ми. Умният поглед, придаващ такава красота на лицето му, събуди у мен всичката предишна топлота, охладняла от раздялата. Никак не се учудвах, че Кола е развил такава привързаност към него и го е държал близо до себе си. Благодарих на Бог за благополучното завръщане на моето момче и се помолих всичките ми страхове да се окажат просто призраци, родени от объркан и тревожен ум, непочиващи на сериозни основания.

Ала бързо бях изведен от заблудата, тъй като щом смъмрих сурово младежа за неговата слабост и му заявих, че категорично греши за италианеца, за пръв път от началото на нашето познанство той отказа да приеме моето превъзходство и без заобикалки отсече, че аз съм неправият.

— Откъде можете да знаете? — възрази. — Никога не сте срещали този човек и нямате доказателства, само голи подозрения. А аз прекарах с него много часове в най-приятни разговори и ви уверявам, че той не е опасен нито за вас, нито за някой друг.

— Излъгали са те, Матю — отвърнах. — Ти не знаеш онова, което е известно на мен.

— Ами кажете ми го тогава.

— Не. Това са държавни дела и не те засягат. Твоят дълг е безпрекословно да приемеш думите ми и да не се заблуждаваш, че човекът не крие опасност само защото те е обсипал с подаръци и любезности.

— Мислите, че той е купил приятелството ми? За такъв глупак ли ме смятате? Защото вие винаги единствено ме порицавате, а вашият подарък бяха побоите при всяка моя грешка.

— Мисля, че си млад и неопитен — казах, като вече не се съмнявах, че най-лошите ми страхове са се сбъднали. — Длъжен си да помниш, че аз се грижа за твоето благополучие. Но ти прощавам тези думи.

— Не ми е нужна вашата прошка. Направих това, за което ме помолихте, и дори повече. Вие с вашите обвинения към всички сте този, който трябва да моли да му простят.

Изкушението да го ударя беше голямо, но се сдържах и се опитах да сложа край на ненужната препирня, която бе толкова глупава, колкото и неуместна.

— Няма да се оправдавам пред теб, ще кажа само, че когато мога да ти разкрия всичко, сам ще разбереш колко си грешил. Хайде, стига, Матю, момчето ми. Едва пристигна, а вече се караме. Не биваше да слагаме такова начало. Седни да пийнеш нещо и ми разкажи за приключенията си. Нямам търпение да ги чуя.

Постепенно той се успокои, поддаде се на увещанията ми и седна до мен. Малко по малко възстановихме нашето приятелство и прекарахме следващите няколко часа в приятно уединение. Той ми разправи за странстванията си, като услаждаше слуха ми със своята наблюдателност и способност да преминава, без да се мае, към същността на въпроса, макар и нищо да не каза за сбогуването с Кола, а пък на мен не ми се искаше да го разпитвам за това. В отговор аз му разправих как съм прекарал времето си през неговото отсъствие, за книгите, които бях прочел, като му обяснявах важността на споровете и диспутите по начин (признавам си), по който не го бях правил дотогава. Когато вечерта той си тръгна, благодарих на Бог за такъв приятел, защото без него животът ми наистина би бил пуст. Но на сърцето ми беше неспокойно, тъй като за пръв път не можех да нареждам и заповядвам, а бях принуден да моля за доброто му отношение. Той ми го подари, но не знаех мога ли да разчитам, че ще го имам завинаги. Наясно бях, че скоро трябва да възстановя необходимия ред и да му напомня за подчиненото му положение, та да не се възгордява. Тази мисъл помрачи радостта ми, а докато обмислях разказаното от него, настроението ми още повече се развали.

Бях сигурен, че Кола вече е в Англия, а ако ли не, беше на път за тук и по всяка вероятност щеше да пристигне, преди отново да съм открил следите му. Каквито и да бяха намеренията на италианеца, надявах се да не пристъпи към тях незабавно. На следващата сутрин пратих Матю при неговите приятели в източен Смитфийлд да провери дали до тях не са стигнали някакви новини. Не възлагах големи очаквания на това му посещение и не бях особено разочарован, когато той ми докладва, че не знаели нищо. Така или иначе, беше очевидната стъпка, която да предприема, и една от малкото лесни за осъществяване.

После отидох сред моите познати търговци, за да ги разпитам с непринуденост, доколкото спешността на положението позволяваше, дали не са чували за кораб, довел само един пътник на борда си — италианец, испанец или французин; Кола можеше да мине за представител на всяка от тези народности и моряците не биха си направили труда да установят разликата. Отново не бях много обнадежден и отново нищо интересно не узнах. Приех, че не е изключено да е слязъл на някое от по-малките пристанища в източна Англия, и ако разполагаше с испански пари, лесно би могъл да пристигне с кораб, нает за целта.

С това ресурсите, които имах на свое разположение, се изчерпваха. То се знае, можех да пиша до началника на всяко пристанище в източна Англия, та макар и така интересът ми да станеше повсеместно достояние. Отговорите им щяха да пристигнат след не по-малко от месец, а дори и тогава нямаше да мога да преценя, след като не се познавах лично с кореспондентите си, доколко са полезни. Какво още ми оставаше да направя? Да бродя по улиците на Лондон с надеждата да разпозная човек, когото никога преди не бях виждал и който не е познат на никого в тази страна? Да седя в кабинета си и да се уповавам на надеждата той да се издаде по някакъв начин, преди да извърши замисленото?

Нито едното, нито другото ми се струваха разумни и затова с огромно нежелание реших сам да провокирам някаква реакция, която би го изкарала на светло, да го подплаша може би. Беше тънък експеримент, който щеше да е успешен само ако доведе до един-единствен определен резултат. И аз бях като учен експериментатор, който е създал теория и провежда опити, за да я потвърди. Само че ми бе отказан луксът, достъпен на всеки истински философ — да провежда опитите си и да гради хипотези въз основа на видяното със собствените си очи.

През целия ден претеглях всички „за“ и „против“, преди да заключа, че нямам друг избор, и когато се представи възможност, пристъпих към своя експеримент без колебания. Предстоеше събрание на Дружеството, на което щяха да бъдат обсъдени много важни въпроси, а вечерта щеше да завърши с публична вивисекция на куче. Подобни опити винаги предизвикват жив интерес и боя се, някои целят с тях по-скоро да забавляват публиката, отколкото да извлекат практическа полза.

Така или иначе, винаги се намираха много желаещи да присъстват, гостите бяха насърчавани да разпространяват славата на нашата научна дейност, а настроението неизменно бе приятно и дружеско. Без бавене помолих господин Олденбърг да покани сеньор Де Моледи като почетен гост и да му внуши, че присъствието му ще бъде оценено високо.

Въпросният Де Моледи беше представителят на Испания в Англия и близък приятел на Карасена, губернатор на Испанска Нидерландия и човек, проникнат от силна ненавист към всичко английско. Немислимо бе той да е в неведение относно план за покушение срещу краля, та макар и вероятно мъдро да се бе отклонил от знаенето на твърде много подробности. Следователно, ако трябваше да внеса някакво раздвижване, той беше човекът, с когото да се потърсят контакти. Ако намесата ми подействаше и предизвикаше някакъв реален отклик, най-после можех да се сдобия с нужното ми солидно доказателство и да изложа подозренията си с надеждата да ми повярват.

Тази вечер събранието бе многолюдно, макар че съобщенията, прочетени от господин Олденбърг със скучен и монотонен глас, надали заслужаваха внимание. Един доклад по геометрия на параболата беше толкова нелеп, колкото и непонятен. Мнението ми надделя и авторът, заедно със своя труд, бе отхвърлен. Друг, изнесен от господин Рен на тема слънчеви часовници, бе като всичко друго у този забележителен човек — образец на яснота и изящество, но без някакво съществено значение. Кореспонденцията от чужбина както винаги донесе интересни сведения, примесени с бомбастични твърдения и погрешно мислене. Единствено важна, доколкото помня (и справката с протокола от събранието показва, че паметта не ми изневерява), беше превъзходната лекция на господин Хук за опитите му с микроскоп, изработен от него самия. Колкото и отблъскващ да бе като човек, той бе едно от най-ярките светила в малкото ни общество — щателен в наблюденията си и педантичен в регистрирането им. Това, че бе открил цели светове да се съдържат в най-обикновена капка вода, смая всички ни и почти разплака господин Годард при изказването му, в което той благодареше пламенно на великодушния Господ Бог, задето позволяваше на създанията си все повече да разкриват Неговия промисъл. След това събранието завърши с молитва и желаещите останаха да гледат експеримента с кучето.

По лицето на Де Моледи отгатнах, че също като мен няма желание да слуша жалното квичене на измъчвано животно, затова отидох при него и го уверих, че никой няма да приеме като обида за събранието нежеланието му да присъства. Казах, че аз също възнамерявам да се оттегля, и добавих, че ако се съгласи да изпие чаша вино с мен, ще смятам за голяма чест да бъда в неговата компания.

Той прие и след като бях се погрижил да уредя нещата предварително, заведох го в стаята, която Рен държеше в Грешам Колидж и където ни очакваше добра мадейра.

— Дано не сте намерили отблъскващи занятията на нас, любознателните люде — подхванах. — Знам, че може да изглеждат странни, и мнозина ги намират за нечестиви.

Общувахме на латински и аз с удоволствие установих, че той говори този благословен език също тъй свободно като мен. Беше извънредно любезен и ако повечето испанци бяха като него, склонен бях да разбера как тази нация бе завоювала симпатиите на господин Бенет, толкова чувствителен към куртоазията. Аз, от своя страна, бях недосегаем за подобни примамки, защото отлично знаех какво се крие зад изисканите обноски.

— Тъкмо обратното, сториха ми се във висша степен интересни и се надявам, че всички любознателни умове от християнския свят ще се обединят в свободна дискусия. При нас, в Испания, също има мнозина, които се вълнуват от такива теми, и аз на драго сърце ще ги представя пред вашето Дружество, ако го намирате приемливо.

Съгласих се уж на драго сърце и си отбелязах на ум да предупредя Олденбърг за надвисналата опасност. Испания е страна, където всички научни дирения се подлагат на безжалостно преследване, и да се предположи, че ще пожелае обмяна на мнения с нас в тази сфера, би било смешно, ако не бе тъй възмутително.

— Дължа да ви кажа, че много се радвам да се запозная с вас, доктор Уолис, и още по-приятна ми е възможността да поговорим насаме. То се знае, чувал съм много за вас.

— Учудвате ме, Ваше Превъзходителство. Не си представям как името ми би могло да стигне до вашите уши. Дори не предполагах, че проявявате интерес към математиката.

— Само повърхностен. Безспорно, това е възвишено занятие, но никак не ме бива с цифрите.

— Жалко. Отдавна съм се убедил, че логическият ход на чистата математическа мисъл е най-доброто образование, което може да се желае.

— В такъв случай си признавам недостатъка, защото моят интерес е насочен към каноническото право. Но аз научих за вас не покрай познанията ви в алгебрата, а заради вашите постижения в тайнописа.

— Уверен съм, че всичко, което сте чули, е крайно преувеличено. Имам само скромни способности в тази сфера.

— Носи ви се слава на най-добрия криптограф в света и се питам не бихте ли искали да споделите познанията си.

— С кого?

— С всички хора с добра воля, които се стремят да внесат светлина в мрака и да направят по-траен мира между християнските държави.

— Искате да кажете, че трябва да напиша книга на темата?

— Може би да — отвърна с усмивка той. — Но това ще ви отнеме дълго време, без да ви донесе голяма награда. Мислех си по-скоро дали не бихте искали да отидете в Брюксел и да дадете наставления на младежи, които, уверен съм, ще се окажат най-добрите ученици, които сте имали. То се знае, усилията ви ще бъдат щедро възнаградени.

Наглостта на испанеца ме стъписа; с такава непринуденост и ловкост подхвърли това предложение, то излезе от устата му така естествено, че дори не предизвика у мен негодувание. Разбира се, нямаше и най-бегла надежда дори да обмисля такава стъпка и вероятно той го знаеше. През кариерата си съм получавал немалко заявки от този род и ги отклонявах до една. Дори на добрите протестантски държави отказвах каквото и да било съдействие, а неотдавна отхвърлих намек, че следва да дам насоки в моето изкуство на господин Лайбниц. Винаги ме е изпълвала непреклонна решимост да предоставям знанията си само в служба на своята страна и на никого друг, какво остава да ги дам в ръцете на държава, която може да стане наш противник.

— Предложението ви е толкова великодушно, колкото малка е моята ценност — отвърнах. — Но опасявам се, задълженията ми в университета не ми дават възможност да пътувам.

— Колко жалко — отвърна той без сянка от разочарование или учудване. — Предложението, естествено, остава в сила, ако обстоятелствата около вас се променят.

— Оказвате ми голяма чест и се чувствам длъжен още сега да ви се отплатя за вашата любезност — казах. — Трябва да ви уведомя, че ваши врагове кроят заговор с цел да опетнят репутацията ви и разпространяват крайно непристойни слухове.

— И узнахте това чрез своята работа?

— Дойде до мен от различни места. Познавам много високопоставени личности и често разговарям с тях. Нека ви заявя откровено, че по мое мнение трябва да ви бъде дадена възможност да се защитите срещу злословията. Недостатъчно дълго време сте прекарали в кралството ни, за да схванете каква власт имат слуховете в страна, отвикнала от дисциплината, въдворявана от твърдата ръка на надеждно правителство.

— Премного съм ви благодарен за вашата загриженост. Та, кажете, що за слухове са тези, от които следва да се защитя?

— Шушука се, че сте неприятел на нашия монарх и че ако го постигне злочестина, няма да се наложи източникът й да се дири надалеч.

При тези думи де Моледи кимна.

— Наистина е клевета — отвърна той. — На всички е известно, че обичта ми към вашия крал е безгранична. Нима не му помагахме в изгнанието му, когато бе скиталец без пукната пара в джоба? Нима не предоставихме на него и приятелите му издръжка и покрив над главата? Нима не рискувахме война с Кромуел, защото отказахме да се отречем от дълга ни пред вашия крал?

— Малцина са тези, които помнят старите добрини — посочих. — В човешката природа е да се подозират ближните в най-лошото.

— Нима човек като вас действително храни подобни подозрения?

— Аз не мога да повярвам, че някой би могъл да има злоумишлени кроежи срещу човек, тъй явно обичан от самия Господ Бог.

— Самата истина. Голямата трудност се заключава в това, че подобна лъжа мъчно може да се опровергае, особено ако е разпространявана злонамерено.

— Но тя трябва да се опровергае — настоях. — Мога ли да съм откровен с вас?

Той кимна за потвърждение.

— Ако не се сложи край на подобни подхвърляния, те ще уронят сериозно вашите интереси и тези на приятелите ви в двореца.

— И ми предлагате вашето съдействие? Простете, че ще го кажа, но не очаквах такова великодушие от вас, още повече че възгледите ви са широко известни.

— Открито признавам, че не храня голяма обич към вашата страна. Мнозина ваши съотечественици почитам дълбоко, но вашите и нашите интереси са обречени да си противоречат взаимно. Ала същото бих могъл да кажа и за Франция. Благоденствието на Англия зависи от това да не допускаме в умовете ни да господства чужда държава. Много десетилетия такава е била политиката на най-мъдрите ни владетели и тя трябва да бъде продължена. Когато Франция е силна, трябва да насочим взор към Хабсбургите; когато Хабсбургите са силни, редно е да поддържаме Франция.

— И от името на господин Бенет ли говорите?

— Говоря единствено от свое име. Аз съм математик, божи служител и англичанин. Но съм уверен, че ви е известно каква почит към страната ви питае господин Бенет. Подобни сплетни на него също не са му полезни.

Де Моледи се изправи и изискано се поклони.

— Разбирам, че вие сте човек, на когото благодарността трябва да се поднася само с думи, така че аз изразявам словесната си признателност. Само ще кажа, че друг на ваше място би си излязъл оттук далеч по-богат заради стореното добро.

* * *

Облякох предупреждението си към Де Моледи в разумен съвет и както ми бе навик, преди да го изоставя заради отслабващото си зрение, записах накратко разговора си с него. Все още пазя бележките и виждам, че съветът ми е бил мъдър и целесъобразен. Впрочем, не хранех особени надежди, че ще бъде последван. Държавата е като голям кораб с многочислен екипаж и не е лесно да се промени веднъж поетият курс, дори когато промяната е нужна.

Все пак отговорът на Де Моледи последва много скоро и беше по-рязък, отколкото можех да очаквам. Следващата вечер ме посети куриер от господин Бенет с писмо, в което държавният мъж настояваше незабавно да се явя при него.

От предишната ни среща положението му в двора се бе подобрило многократно и той искаше всички да разберат каква власт му дава постът държавен секретар за Юга. Дори и сега е опасно да се сравнява който и да било с Кромуел в полза на последния, но великият злодей притежаваше простота, още по-внушителна заради това, че бе естествена и непресторена. Защото Кромуел беше наистина велик човек, най-великият, когото е познавала тази страна. Бистрият му ум, неговата сила и увереност бяха такива, че ако се бе родил в благородното съсловие, би се сдобил с кралство, а ако бе от кралско потекло, би изградил империя. Приведе в пълно подчинение три ненавиждащи го народа, управляваше, като се опираше на армия, жадуваща гибелта му, и всяваше страх по целия континент и отвъд пределите му. Държеше цялата страна на дланта си и все пак, когато дойдеше посетител, той често го посрещаше лично и сам му наливаше вино. Не му бе нужна показност, тъй като бездруго никой не би се усъмнил във властта му. Веднъж го казах пред лорд Кларендън и той се съгласи с оценката ми.

Господин Бенет бе далеч по-невзрачен човек, лишен от подобен гений, всичката му значимост би могла да се побере на нокътя на кутрето на Кромуел. Ала пък каква помпозност бе придобил. Анфиладата на приемните се бе разраснала до истински испански пропорции, а раболепието на слугите нямаше граници, така че на човек му бе трудно да потисне известно отвращение. Пътят от входа до покоите му ми отне не по-малко от четвърт час. Дори достъпът до крал Луи в цялото му сегашно великолепие надали е толкова затруднен, колкото до господин Бенет тогава.

Всичко у него бе театралничене; бе толкова типичен англичанин в разговор, колкото същински испанец в маниерите си. Прямотата му граничеше чак с грубост и през цялото време, докато бях при него, ме държа прав.

— Какво си позволявате вие, доктор Уолис? — викна той и размаха насреща ми лист хартия, но толкова отдалеч, че не можах нищо да разчета. — Да не полудяхте, че престъпвате преките ми заповеди?

Казах, че не разбирам въпроса му.

— Получих писмо с тежки думи в него — изръмжа той, дишайки тежко, та да мога едновременно да почувствам, да видя и да чуя гнева му — от силно възмутения испански посланик. Вярно ли е, че вчера сте си позволили да го наставлявате за мира в християнския свят и да го поучавате как страната му трябва да води външната си политика?

— Категорично не е вярно — отвърнах и в този момент любопитството ми превъзхождаше тревогата от очевидното недоволство на моя покровител. Познавах господин Бенет достатъчно добре, за да знам, че той много рядко изпускаше нервите си, твърдо убеден, че подобни демонстрации са неуместни за един джентълмен. Не прибягваше към фалшиви пристъпи на ярост, за да внуши благоговеен страх у подчинените си, и стигнах до извода, че в този случай той е напълно искрен и сериозно разгневен. Това, разбира се, застрашаваше положението ми, а аз не можех да си позволя да се лиша от покровителството му. Но пък разговорът ни ставаше все по-интересен, защото не можех да проумея причината да се ядосва толкова.

— Как ще обясните тогава нанесеното му оскърбление? — продължи той.

— Честна дума, не знам в какво се състои това оскърбление. Снощи водих разговор — както ми се стори, съвсем приятен — със сеньор Де Моледи и се разделихме с уверения във взаимната си почит. Може би съм го подразнил с отказа си от тлъст подкуп. Сигурен съм, че отклоних предложението много тактично. Може ли да узная какво се твърди в оплакването му?

— Твърди, че на практика сте го обвинили в подстрекателство към заговор с цел убийството на краля. Истина ли е?

— Не, не е истина. Не само не съм споменавал нищо такова, а не бих посмял и да си го помисля.

— И какво според вас споменахте?

— Единствено как съществува твърдо убеждение, че страната му не е доброжелателно настроена към Англия. Но това беше незначителна забележка в разговора.

— Само че е била подхвърлена с цел — заяви господин Бенет. — Вие никога не правите нищо необмислено. Искам да знам защо. В докладите ви през последната година имаше толкова недомлъвки и заобикалки, че започнаха да ме уморяват. Сега ви нареждам да ми изложите истината каквато е. И ви предупреждавам, че ще бъда крайно недоволен, ако не сте откровен с мен.

Пред подобен ултиматум не можех да постъпя иначе. И това се превърна в най-голямата ми грешка. Не обвинявам господин Бенет, упреквам себе си в слабост и знам, че наказанието, постигнало ме за тази грешка, се превърна в тъй съкрушително бреме, че и до днес се терзая под тежестта му. Произхождам от семейство, славещо се със своята издръжливост и дълголетие, и живеех в упование, че са ми отпуснати немалко години на този свят. Ала след този ден неведнъж съм се молил тази благословия да ме отмине, дотолкова дълбоко е разкаянието ми.

Разказах на господин Бенет за своите подозрения — както ми се струва днес, в повече подробности, отколкото би следвало. Докладвах за Марко да Кола и нишките на подозрение, водещи към него. Казах, че според мен италианецът е на път към страната ни, ако не е и пристигнал вече в нея. И съобщих какво според мен се канеше той да извърши с пристигането си.

Бенет слушаше моя разказ отначало нетърпеливо и с раздразнение, но лицето му взе да става все по-мрачно. Когато завърших, той се изправи и няколко дълги минути гледа през прозореца на неголемия кабинет, където обикновено вършеше делата си.

Накрая се обърна към мен и по лицето му прочетох, че гневът му се е уталожил. Ала това не ме избави от по-нататъшни порицания.

— Усърдието ви в служба на Негово Величество е похвално — каза той. — Не се съмнявам, че сте действали от най-добри подбуди и че грижата ви е била безопасността на държавата. Вие сте един отличен слуга на родината.

— Благодаря ви.

— Но в тази работа сте извършили сериозна грешка. Вероятно ви е известно, че в дипломацията нещата стоят различно от това как изглеждат и онова, което човек си представя за здравомислие, се явява неговата противоположност. Ние не можем да воюваме. С кого да се сражаваме? С испанците? С французите? С холандците? С всички поотделно или в съюз? И с какво да плащаме на армията? Трохите, които отделя парламентът, едва стигат за издръжката на краля. Сигурно ви е известно, че съм неравнодушен към испанците, а французите смятам за най-големите ни врагове. И все пак не бих се противил на съюз с тях, както и не бих се заел да поддържам пакт против тях. В близките години трябва да следваме много деликатен курс между тези две скали. И да не допускаме нищо, което би тласнало краля в обятията на едната или на другата страна.

— Но на вас също така ви е известно — обадих се аз, — че агентите на Испания в страната ни се умножиха и щедро раздават злато, за да си купят поддръжници.

— Да, то се знае, те са тук. Също както са тук французите и холандците. И какво от това? Докато всички харчат с еднакво въодушевление и никой не печели преднина, няма вреда в това. Вашите съображения сами по себе си — моля, не го приемайте в лошия смисъл — също не причиняват особена щета. Но ако подозренията ви станат известни, позициите на французите силно ще укрепнат. Младият Луи разполага с дълбоки ракли с пари. Негово Величество бездруго е силно изкушен от него, макар че това ще е нещастие за страната. Нашето задължение е да сторим всичко възможно да не бъде нарушено равновесието, създадено от тези, мислещи за благото на държавата. Кажете сега, известно ли е на друг за вашите съмнения?

— На никого — отвърнах. — Аз съм единственият, който е наясно за всичко отначало докрай. Слугата ми Матю, естествено, има някаква представа, но той е разумен младеж, а и не знае всичко.

— И къде е той?

— Вече се върна в Англия. Но няма защо да се опасявате. Изцяло е под мой контрол.

— Добре. Поговорете с него и се погрижете да разбере колко е важно да мълчи.

— Ще го сторя — отвърнах, — но пак повтарям, доколкото аз схващам, нещата са много сериозни. С одобрението на испанската корона или без него, този човек пристига в страната ни и вярвам, че представлява голяма опасност за нас. Как да постъпя? Надали мислите, че трябва да го оставим да си разиграва коня.

Бенет се усмихна.

— Нямайте грижа! — каза той. — Това не е единственият доклад за заговор и най-сетне ми се удаде да убедя Негово Величество да засили охраната си и да ги държи близо до себе си ден и нощ. Не мога да си представя, че и най-отчаяният убиец би могъл да проникне до него сега.

— Това не е някакъв прост войник — посочих. — Казват, че си създал репутация на смелчага с дръзките си и безжалостни убийства на турци на остров Крит. Не бива да го подценяваме.

— Споделям тревогата ви — отговори Бенет, — но трябва да отбележа, че ако сте прав, а аз не го вярвам, коментарите ви пред Де Моледи ще бъдат отчетени. Той ще се погрижи да не се случи нищо, което да ни тласне към най-големия враг на Испания. Подобно събитие безусловно ще бъде последвано от съюз с Франция, защото схемата би проработила само ако авторът й остане неизвестен, а вие сте се погрижили да не е така.

С това срещата ни приключи. Положението ми беше сериозно, но не непоправимо разклатено. Не се лиших от покровителството му и не ме заплашваха никакви наказания. По-важното бе, че моята увереност бе разколебана, не очаквах подобна реакция от Де Моледи. Той се бе държал по начин, по който би го сторил един невинен човек, като бе изразил смайване и протести. Казаното от господин Бенет също бе напълно логично — в покушението срещу краля за испанците нямаше смисъл, ако единственият му резултат бъдеше съюз на Англия с французите.

Не съзнавах, макар и да започвах да се досещам, че изводите ми се бяха градили на погрешни предположения. Нужни бяха нови и по-ужасни доказателства, та съмненията да се разсеят.

Седма глава

Така и не узнах кога и откъде е минал Марко да Кола на път за Англия, макар да съм сигурен, че е стъпил на наша земя още преди разговора ми с испанския посланик. Това потвърди по-късно Джак Престкот, когато го разпитах. В третата седмица на март Кола вече беше в Лондон и мисля, че някой вече го бе предупредил за това, че намеренията му са ми известни; сигурно бе разбрал, че Матю е мой слуга, а момчето знаеше много, което можеше да се окаже опасно за него.

Онази сутрин се видях с Матю; той дойде в къщата ми, цял зачервен от бързане и вълнение от постигнатия успех. Каза ми, че е открил Кола и възнамерявал да се види с него. В този миг ми стана ясно, че трябва да предотвратя тази среща.

— Няма да го правиш — отсякох. — Забранявам ти.

Лицето му потъмня от гняв, какъвто не бях виждал у него дотогава. И отново се върнаха страховете ми, които бях успявал да удържам с надеждата, че след като той отново е при мен, всичко ще е наред.

— Защо? Що за глупости са това? Търсите италианеца, а когато го намирам, забранявате ми да разузная къде точно е в момента.

— Той е убиец, Матю. Много опасен човек е.

Матю се разсмя с безгрижната си веселост, която някога ми създаваше радост.

— Не вярвам италианец да представлява някаква заплаха за хлапак от лондонските улици, още по-малко за онзи, който стои пред вас — каза той.

— Напротив. Знам, че всички пътища и пресечки в този град са ти познати далеч по-добре, отколкото на него, но не бива да го подценяваш. Обещай ми, че няма да го доближаваш.

Смехът му секна и разбрах, че отново съм го огорчил.

— Откъде накъде? Нима ми отказвате приятел, който може да ми е полезен, щедро ще ме закриля и няма да иска нищо в замяна? Който ме слуша и цени мнението ми, а не ме мъмри постоянно и не ми натрапва собственото си? Казвам ви, докторе, този човек е добър с мен и ми е полезен, никога не ме е удрял и неизменно се е държал пристойно.

— Замълчи! — викнах в отчаяние от това, че съм подлаган на такова жестоко сравнение с друг и че качествата на този Кола са превъзнасяни само за да ми се причини сърдечна болка. — Казвам ти истината. Не бива да припарваш до него. Не мога да понеса мисълта, че той ще се докосне до теб, че ще ти причини обида или болка. Искам да те защитя.

— Мога сам да се грижа за себе си. И ще ви го докажа. Още от раждането си съм бил сред крадци, убийци и размирници. А ето ме цял и невредим. За вас това не значи нищо, говорите ми като на малко дете.

— Ти ми дължиш много — процедих с гняв в отговор на неговия гняв. — Настоявам да ми показваш дължимата почит и уважение.

— Но вие ги отказвате на мен, а аз си ги заслужих. Винаги всичко сте ми отказвали.

— Стига. Махай се и не ми се показвай повече пред очите, докато не си готов да молиш за прошка. Знам, че искаш да се видиш с него. Известно ми е кой е той и какво иска от теб, разбирам го по-добре, отколкото ти самият. Защо му е на зрял мъж да държи край себе си момче? Да не мислиш, че заради острия ти ум? Нямаш го чак в такова изобилие. Заради пари? И това нямаш. Заради научните ти познания? Знаеш само онова, на което аз съм те научил. Заради произхода ти? Че аз те измъкнах от канавката. Казвам ти, идеш ли при него, кракът ти няма да стъпи повече в този дом. Разбра ли ме?

Никога преди не го бях заплашвал така, не възнамерявах да го правя и в онази сутрин. Но той бързо ми се изплъзваше. Съблазънта на непослушанието растеше у него, подстрекавана от онзи италианец, и на това незабавно следваше да се сложи край. Той трябваше да знае кой е господарят тук. Иначе щеше да е безвъзвратно погубен.

Но беше твърде късно вече. Прекалено дълго бях отлагал и покварата бе проникнала прекалено дълбоко. Все пак аз още вярвах, че той ще осъзнае грешката си и ще ме моли за прошка, както бе готов да постъпва в неотдавнашното минало. Но той само ме гледаше, без да знае дали говоря сериозно, и като видях този поглед, обзе ме слабост и сам всичко съсипах.

— Матю — промълвих, — момчето ми, ела при мен.

За пръв път наяве, но Бог да ми е на помощ, не за пръв път в мечтите си, аз го прегърнах и го притиснах плътно към себе си с надежда да усетя нежността на ответно чувство. Ала Матю остана студен като камък, после опря длани в гърдите ми, отблъсна ме със сила и отстъпи с препъване назад в бързината да се махне далеч от мен.

— Не ме закачайте повече — изрече глухо. — Не можете да ми нареждате, нито да ми забранявате нещо. Не аз съм съгрешилият тук, нито пък италианецът е онзи, който ме подмамва с нечисти мотиви.

След тези думи той си тръгна и ме остави обзет от гняв и горчива печал.

Никога вече не видях Матю жив. Същата вечер Марко да Кола хладнокръвно му преряза гърлото в тъмна уличка и го остави да му изтече кръвта и да умре.

Дори днес ми е непоносимо да си спомням подробностите от деня, в който научих, че нещата са непоправими. Съпругът на икономката ми (разрешил бях на жената да се омъжи предишната година, а толкова ценях честността й, че не сметнах за редно да я отстраня поради това) дойде в Грешам Колидж, където обядвах с господин Рен, да ми съобщи за нещастието. Този човек от простолюдието беше едър, муден, бавномислещ и се боеше от гнева ми, но бе набрал достатъчно смелост, за да ми предаде лично злокобната вест.

Цял трепереше, застанал насреща ми, докато ми разправяше какво се е случило. Проявил бе находчивост и бе отишъл на местопроизшествието да разпита живеещите наблизо. Явно там било извършено злодейското нападение с цел убийство. Негодникът се бе промъкнал до Матю изотзад, запушил му беше устата и с един замах му беше прерязал гърлото. Не беше имало нито шум, нито викове, нито обичайната суматоха, навеждаща към сбиване или обир. Никой не беше видял извършителя, а Матю бе оставен да умре. Не беше дуел, не беше двубой на честта, на хлапака дори не бе дадена възможността да умре със съзнанието, че се е държал подобаващо за мъж. Беше чисто и просто убийство, извършено по най-подъл начин. Сънят ми ме беше предупредил, а аз все пак бях допуснал престъплението да бъде извършено.

В записките на Да Кола виждам, че дори е имал наглостта да огласи престъплението си, макар да представя нещата така, че бил принуден да се защитава. Твърди, че го нападнали бандити, дето уж били пратени от бившия съдружник на баща му. И с какво благородство и смелост само отблъснал атаката на кръвожадните убийци! С каква скромност описва как сам-самичък разгонил всички. Естествено, не споменава, че нападателят е бил младеж на деветнайсет години, който никога в живота си не се беше бил и не би могъл да му желае злото. Не обелва нито дума как тайно е проследил момчето, а после злоумишлено го е нападнал, без да му даде възможност да брани живота си. Пропуска да съобщи, че е извършил това убийство, за да си развърже ръцете и в последствие да извърши по-тежко престъпление.

Не говори също така, че с това си злодеяние угаси светлината за очите ми, потопи всичко в мрак и навеки ме ограби от радост. Смъртта на Матю легна като тежък товар на плещите ми, защото тъкмо недоверието го бе подтикнало към безразсъдство и няма значение, че от двама ни аз платих с по-големи страдания. „О, да бях умрял аз вместо тебе, Авесаломе, сине мой, сине!“ (Царства, втора книга, глава 18, стих 33).

Послушанието му се равняваше на неговата благочестивост, благочестивостта му — на неговата вярност, а верността му — на неговата красота. Представял си бях как остарявам и той е редом с мен, даряващ ми утеха, каквато не може да предложи никоя жена. Той караше деня ми да засияе и изпълваше утрото с надежда. Такава е била любовта на Саул към Давид и аз плаках при това си горчиво наказание.

„Който обича син или дъщеря повече от Мене, не е достоен за Мене“ (Матей, глава 10, стих 37). Колко често съм чел тези думи, без да осъзнавам бремето, което налагат на целия човешки род, тъй като дотогава не бях обичал нито мъж, нито жена.

Урокът ми бе бърз и суров и аз се опълчих срещу него. Молих Всемогъщия да не е така, слугата ми да е сбъркал, да е умрял друг, а не Матю.

Знаех колко е жестоко желанието ми друг да страда вместо мен, друг баща да потъне в скръб. Нашият Бог е приел Своя кръст, но и Той се е молил бремето да бъде снето от Него, така че и аз се молих.

И Бог ми отвърна, че прекомерно съм обичал това момче, припомни ми нощите, когато той бе спал в постелята ми, а аз лежах без сън, вслушан в дишането му и изпълнен с копнеж просто да протегна ръка и да го докосна.

Припомних си как се молих за избавление от желанията си и как жадувах те да се изпълнят.

Това бе моето наказание и то бе напълно заслужено. Мислех си, че ще умра от непоносимата болка и никога няма да се съвзема от тази загуба.

Гневът в сърцето ми гореше студен и яростен, защото знаех, че Марко да Кола бе съблазнил моето момче и го бе отвърнал от мен, дотолкова бе успял да му помъти ума, че то не бе забелязало извадения кинжал.

Молих Бог да ми каже думите, изречени към Давид: „Аз ще предам твоя враг в ръцете ти, и ще сториш с него, каквото ти е угодно“ (Царства, първа книга, глава 24, стих 5). И се заклех, че свирепата жестокост на Да Кола ще се превърне в негова гибел.

Писано е: „Който пролее човешка кръв, и неговата кръв ще се пролее от човешка ръка“ (Битие, глава 9, стих 6).

* * *

Благодарен съм, че не допускам никой човек да съзре чувствата ми и че винаги съм притежавал дълбоко съзнание за дълг, защото то единствено ме застави да се съвзема и отново да се посветя на целта си. И тъй, молих се, а после отново се принудих да се заловя със задачата си; никога не ми е било по-трудно, защото неизменно поддържах обичайното си поведение, наричано от околните студенина, докато нещастното ми сърце кървеше от скръб. Нищо повече няма да добавя към това, защото не става за чужди уши. Но ще кажа, че от този час нататък имах само едно намерение, една цел и едно желание и те оставаха с мен и в съня ми, и във всяка минута на бодърстване.

Матю бе отрекъл, че е заподозрян от Кола в Нидерландия; ако беше така, момчето ми със сигурност би загинало, преди да е стъпило на английска земя. Следователно Кола бе открил нещо тук, в Лондон, и затова с увереност може да се твърди, че до него са стигнали думите ми пред господин Бенет как Матю е единственият, посветен в моите подозрения. Би трябвало да съм наясно, че не съществува такова създание на света като дискретен придворен и че нито една жива душа в Уайтхол не умее да пази тайна. Затова реших да не държа повече в течение господин Бенет за своите успехи. Не само не исках непредпазливо бъбрене да предупреди Кола, стремежът ми бе да опазя собствения си живот и знаех, че след като италианецът безжалостно бе пролял кръвта на моето момче заради малкото, което знаеше, с всичка сила би предприел сходно покушение и срещу мен.

И все пак ни най-малко не се учудих, като чух, че в Оксфорд е пристигнал млад и учен джентълмен и изразил намерение да остане сред нас за известно време.

Ала пък какво бе удивлението ми, когато веднага с пристигането си той установи контакт със семейство Блънди.

Осма глава

Тук следва да направя пауза и да разкажа за семейство Блънди, тъй като не бива да се вярва на нищо в ръкописа на Кола и е напълно очевидно, че писанията на Престкот са пълни с нелепости и недомислици. Престкот изпитваше странно влечение към младата Блънди и си бе наумил, че тя му желае злото, макар и да не се наемам да съдя как би могла да му навреди. А и нямаше необходимост от такова нещо. Престкот сам се стараеше да си причинява толкова ядове, та не изникваше нужда друг да му съдейства.

Знаех за репутацията на Едмънд Блънди като агитатор в армията и бях чул, че е умрял; наясно бях, разбира се, че съпругата му се бе заселила в Оксфорд заедно с дъщеря им. Известно време ги следях чрез съгледвачите си, но общо взето не ги закачах: ако съблюдаваха закона, не виждах причина да ги преследвам, при все че бяха отявлени еретички. Надявам се, дадох да се разбере недвусмислено, че моя грижа бе въдворяването на ред в обществото и малко ме вълнуваха дрънканиците на сектантите, стига да пазеха външно приличие. Знам, че мнозина (и към някои от тях като господин Лок например храня голямо уважение по други въпроси) се придържат към доктрината на търпимост по отношение на вероизповедание, но аз решително не съм съгласен с нея, ако това означава почитане на Бог извън рамките на Установената църква. Единната вяра е също толкова важна за оцеляването на една държава, колкото и общата цел на управлението й, тъй като да отричаш Църквата, означава в крайна сметка да отричаш и светската власт. По тази причина поддържам добродетелна умереност, каквато препоръчва англиканската вяра, като балансира между пищната показност на Рим и мизерните пуритански сборища.

Колкото до двете Блънди, майка и дъщеря, беше ми драго да видя какъв урок им бе дал крахът на техните въжделения. Макар да ми бе известно, че поддържат отношения с всякакъв род размирници в Оксфорд и в Абингдън, поведението им не даваше основания за тревога. Докато веднъж на три месеца посещаваха църквата, пък дори и да седяха с каменни лица на някоя от последните пейки, да отказваха да пеят и да се изправяха с нежелание, те не ми бяха грижа. Демонстрираха послушание и мълчаливото им подчинение беше поука за всички, които можеха да замислят предизвикателства срещу Църквата. Защото след като дори жената, някога насочвала стрелбата на войниците срещу роялистката армия при обсадата на Глостър, вече нямаше сили да се съпротивлява, откъде можеха да ги почерпят не тъй смели духом?

Днес на малцина е известна тази история. Цитирам я тук отчасти затова, че нагледно обяснява природата на тези хора, а отчасти и защото заслужава да попадне в аналите по-скоро като исторически анекдот, в каквито намират удоволствие такива като господин Уд. По онова време Нед Блънди вече бе на служба към парламента, а жена му го следваше с останалите войнишки жени, та мъжът й да е добре нахранен и чисто облечен в поход. Той се числеше към отряда на Едуард Маси и се намираше в Глостър, когато крал Чарлс обсади града. Мнозина знаят за яростната съпротива, в която решимостта на едната страна се натъкна на непреклонността на другата, а и при двете храбростта бе в изобилие. Преимуществото беше на страната на краля, тъй като защитниците на града бяха малко на брой и зле подготвени, но Негово Величество, както се случва с владетелите, които са повече благородни, отколкото мъдри, пропусна да атакува с нужната бързина. Парламентаристите се уповаваха на това, че трябва да издържат съвсем за кратко и на помощ ще им се притече освободителната армия.

Да бъдат убедени в това войниците и гражданите, не било леко, още повече че поради храбростта на офицерите много взводове и роти останали обезглавени. В случая, за който става дума, рота кралски войници се бе опитала да щурмува най-слабия участък от градските укрепления, като се знаело, че защитаващите войници са паднали духом и нерешителни. И действително, отначало всичко обещавало дръзкият щурм да се увенчае с успех: много роялисти вече се били качили на стената и обезсърчените защитници започнали да отстъпват. До минути тя щяла да бъде превзета и обсаждащата армия — да нахлуе в града.

Тогава въпросната жена излязла напред, запретнала поли и взела шпагата и пистолета на паднал офицер. „Напред, или ще загина самотна!“, казват, че викнала и се хвърлила срещу нападателите, като колела и сечала наред. Парламентаристите дотолкова се засрамили, че една жена ги превъзхожда по кураж, и дотолкова властен бил гласът на новия им командир, че се строили и дали отпор. Не отстъпили нито на педя и яростният им натиск отблъснал роялистите. А докато те се връщали на позициите си, жената строила защитниците в редица и им наредила да стрелят в гърбовете им до последния куршум от мускетите си.

Това била Ан, жената на Едмънд Блънди, която вече си била спечелила слава на кръвожадна свирепост. Не бих казал, че вярвам как е разголила гръд, преди да се втурне сред редиците на роялистите, та галантността да ги спре да я пронижат, но и такова нещо е възможно, при това напълно би съответствало на репутацията й на безсрамна и склонна към насилие жена.

Ето каква беше тя — по-буйна в дела и по нрав дори от съпруга си. Твърдеше, че има умения на знахарка по наследство от майка си и баба си. Дори бе държала речи по войнишките сборища, с което бе извиквала в еднаква степен благоговение и насмешки. Вероятно тъкмо тя бе подтикнала съпруга си към още по-опасни престъпни убеждения, защото напълно пренебрегваше всякаква власт освен онази, която бе склонна да признае по своя воля. Смяташе, че мъжът не може да има по-голяма власт над жената, отколкото жената над мъжа. Не се съмнявам, че след време би заявила, че трябва да съществува равноправие между човека и магарето.

Също така безспорно е, че нито тя, нито дъщеря й се бяха отказали от тези си убеждения. Когато времената се промениха и кралят се върна на трона, мнозина — кой неохотно, кой с радост — изоставиха старите вярвания, ала не бяха малко и онези, които упорстваха в заблудата си, при все че Бог така очевидно ги бе лишил от милостта си. Във връщането на краля тези хора виждаха Божие изпитание, години на чистилище преди пришествието на цар Исус и установяване на Неговото хилядолетно управление. Или пък съзираха в Реставрацията знак за Божия гняв и ставаха още по-фанатични, та да си спечелят одобрението му. Или отхвърляха и Бог, и Неговото творение, като оплакваха обрата на събитията и изпадаха в отчаянието на измамената алчност.

Така и никога не разгадах убежденията на Ан Блънди, нито пък хранех интерес към тях. Важно бе само мълчанието й, а тя бе готова на драго сърце да пази такова. И все пак веднъж разпитах господин Уд, като знаех, че майка му е взела за прислужница дъщерята на Ан.

— Предполагам, че ви е известно нейното минало? — обърнах се към него. — Знаете ли за родителите й и за нейната вяра?

— О, да — отвърна той. — Знам и миналото, и настоящето й. А вие защо питате?

— Благоразположен съм към вас, млади човече, и не би ми се искало върху семейството ви или върху майка ви да легне сянката на позор.

— Благодаря ви за вниманието, но няма от какво да се опасявате. Момичето спазва всички закони и е дотолкова почтителна, че никога не съм я чувал да изказва мнение за каквото и да било. А когато се върна Негово Величество кралят, очите й се напълниха със сълзи от най-чиста радост. Бъдете спокоен, майка ми не би пуснала в дома си презвитерианка.

— Ами старата?

— Срещал съм тази жена само веднъж или два пъти и с нищо не ми направи впечатление. Събрала е достатъчно пари за перачница и работи до изнемога за прехраната си. Според мен единствената й грижа е да спечели достатъчно за зестра на дъщеря си. Същото е в ума и на самата Сара. Узнах това-онова за някогашните подвизи на старата Блънди в хода на моите проучвания, но мисля, че тя се е излекувала от безумията на разкола, както стана и с цялата ни страна.

Не приех напълно на доверие думите на господин Уд, тъй като се съмнявах в способностите му да тълкува хората, но разказът му ме успокои и аз се обърнах към по-интересни източници на сведения. От време на време получавах донесения, че дъщерята е ходила в Абингдън, или в Банбъри, или в Бърфорд; че хора със съмнителна лоялност — като онзи ирландски маг, когото споменах по-рано, — посещават понякога малката им къща. И все пак не се тревожех особено. Изглеждаха решени да изоставят някогашното си желание да променят Англия по свой образ и подобие и като че ги удовлетворяваше да вложат усилията си в печелене на толкова пари, колкото им позволяваха произходът и възможностите. Нямах възражения срещу такава похвална цел и не им обръщах особено внимание, докато Марко да Кола със самото си пристигане не се отправи в колибата им под предлог да лекува старицата от нараняването й.

То се знае, много щателно прочетох неговия разказ за този случай и майсторството, с което се представя за невинен и милосърден човек, едва ли не предизвика възхищение у мен. Както виждам, методът му се заключава в това във всичко да влага по малко истина, но после да я покрива с пласт след пласт лъжи. Трудно е да се предположи, че някой ще си даде толкова труд, за да създаде подобна привидност, и ако не знаех как стоят нещата в действителност, възможно е и сам да бих се хванал на неговите уверения в искреност и великодушие.

Но погледнете на разказа му отстрани, като имате повече сведения от онези, които е готов да предостави господин Кола. Свой човек в кръга на радикалите в Нидерландия, той пристига в Оксфорд и за броени часове осъществява запознанство със семейство, повече свързано с такива от всяко друго в кралството. Без оглед на това, че изобщо не са му равни, ги посещава по три-четири пъти на ден и проявява повече внимание, отколкото който и да е лекар към най-богатия си пациент. Нито един здравомислещ човек не постъпва така и трябва да се отдаде дължимото на таланта на господин Кола, тъй като докато четеш, подобно нелепо и неправдоподобно поведение ти изглежда съвършено приемливо.

Щом господин Бойл ме уведоми, че Кола също така е проникнал в кръга на философите от кафенето на Главната улица, разбрах, че най-сетне ми се е представила възможност да науча повече за мислите и движенията на италианеца.

— Надявам се да не възразявате, че го взех под крилото си — каза ми Бойл, след като ми съобщи за пристигането на Кола, — но вашият разказ беше твърде любопитен и когато италианецът се появи в кафенето, не можах да устоя и реших лично да се запозная с него. Трябва да ви заявя, че напълно грешите относно него.

— Не противоречихте на аргументите ми.

— Но това бяха абстрактни предположения, основани на умозаключения. Сега, когато се запознах с него, не съм съгласен с вас. Винаги трябва да се взема предвид характера, тъй като той е най-верният проводник на човешката душа, а следователно и към намеренията и постъпките на индивида. В неговия характер не виждам нищо, което да съответства на вашите идеи за неговите подбуди. Тъкмо обратното.

— Той е хитър, а вие сте доверчив. Със същия успех може да се каже, че лисицата е безопасна за кокошката, защото се придвижва тихо и грациозно. Опасна е само когато нанася удар.

— Хората не са лисици, доктор Уолис, а аз не съм кокошка.

— Но не допускате ли възможността да грешите?

— Естествено, че да. — И Бойл пусна онази негова тънка и надменна усмивка, която показваше, че му е трудно дори да си въобрази такова нещо.

— Тогава виждате защо е разумно той да бъде държан под око.

Бойл се смръщи недоволно.

— Няма да върша нищо подобно. Радвам се да ви правя услуги за много неща, но доносник няма да бъда. Известна ми е вашата дейност, но не желая да бъда замесван в нея. Занаятът ви е твърде долен и нечист, доктор Уолис.

— Моите уважения към вашата деликатност — отвърнах, подразнен от думите му, защото той рядко се изказваше така рязко. — Но понякога в името на сигурността на кралството се налага да се отказваме от подобна придирчивост.

— Кралството не може да си позволи да бъде опетнявано от нелицеприятни действия на иначе достойни хора. Пазете се, докторе. Искате да запазите чистотата на добродетелно общество, а прибягвате към типичното за обитатели на клоака.

— Бих предпочел с думи да внушавам на хората необходимостта от добро поведение — парирах го. — Но те, за мое удивление, са глухи към разумните убеждения.

— Пазете се с преследването си да не ги тласнете към неразумни постъпки, каквито не биха си позволили при други обстоятелства. Знаете ли, такава опасност също е налице.

— В нормалния случай щях да се съглася с вас. Но ви разказах за господин Кола и вие приехте, че подозренията ми са съвършено основателни. Самият аз получих немалко рани, доказващи колко опасен е този човек.

Бойл изрази съжаление по повод смъртта на Матю и изрече утешителни думи, беше изключително великодушен човек и рискува да бъде смъмрен, като каза, че е наясно колко голяма загуба съм понесъл. Бях му благодарен, но не можех да допусна проповядването му на християнско смирение да ме отклони от пътя ми.

— Ще преследвате този човек докрай, а не сте категорично убеден, че той е убил вашия слуга.

— Матю го следеше отблизо, той е дошъл тук да извърши престъпление и е известен убиец. Прав сте, нямам категорично доказателство, защото не видях с очите си да го извършва, нито пък друг е станал свидетел. Но съм сигурен, че не можете да ми докажете неопровержимо неговата непричастност.

— Може и така да е — отвърна Бойл, — но аз на ваше място никого не бих обвинил, докато нямам някаква сигурност. Внимавайте, докторе. Погрижете се гневът ви да не замъглява зрението ви и да ви принизи до неговото ниво. „Окото ми лежи на моята душа“, казва се в Плачът на Еремия. Внимавайте при вас да не стане обратното.

Той се изправи да си върви.

— Ако вие не желаете да ми помогнете, надявам се поне да не възразите, че ще се обърна към господин Лоуър — изрекох, разгневен от високомерието, с което той се отдръпна от толкова важно дело.

— Това е между него и вас, макар че той държи на приятелите си и е склонен да се засяга, ако някой им нанесе обида. Съмнявам се, че ще ви помогне да узнаете каквото желаете, тъй като изпитва голямо благоразположение към италианеца и се гордее с умението си да познава хората.

И така, предупреден, на следващия ден поканих лекаря при себе си. Хранех известна симпатия към Лоуър. Придаваше си лекомислен и безгрижен вид, но дори и не тъй проницателен човек като мен би забелязал поглъщащата го жажда за слава и успех. Знаех, че няма вечно да се задоволява да седи в Оксфорд, да реже животни и да бъде помощник на Бойл. Копнееше за признание на труда си и за място сред видните експерименталисти. Не по-зле отколкото на всеки друг му бе известно, че ще му е нужен шанс и много добри приятели, за да си създаде име в Лондон. Това бе слабото му място и удобно оръжие за мен.

Повиках го под предлог, че ми е нужен съвет за здравето ми. А и тогава, както и днес, си бях в цветущо здраве, ако не броим отслабването на зрението ми. Въпреки това се престорих, че ме боли ръката, и се подложих на преглед. Той беше добър лекар и вместо, както биха сторили много самохвалковци, да се впусне във високопарни разяснения, да измисля сложна диагноза и да предписва скъпоструващо и безсмислено лечение, призна, че е напълно объркан и му изглеждам съвършено здрав. Посъветва ме да дам покой на ръката си — достатъчно евтино средство, но което не можех да си позволя, дори да имаше необходимост от него.

— Чух, че сте се запознали с италианец на име Кола — подхвърлих, когато приключихме и аз му налях чаша вино като отплата за труда. — Дори сте го взели под крилото си.

— Да, така е. Синьор Кола е истински джентълмен и проницателен философ. Бойл го намери много полезен. Той е човек с голямо обаяние и обширни познания, изказа немалко удивителни мисли за кръвта.

— Много ме облекчихте — казах, — тъй като ценя високо вашата преценка.

— Но защо ви бе нужно облекчение? Вие не го познавате, нали?

— Въобще не го познавам. Нямайте грижа повече за това. Винаги съм спазвал принципа да подлагам на съмнение чуждестранните кореспонденти, но когато английски джентълмени се отзовават добре за тях, на драго сърце съм готов да забравя чутите истории.

Лоуър се намръщи.

— И що за истории са това? Силвиус дава за него похвални отзиви.

— Не се и съмнявам. Думите му напълно отговарят на истината, доколкото тя му е известна. Хората трябва да бъдат приемани такива, каквито ги виждаме, нали? А противоречивите мнения за тях трябва да преценяваме на базата на собствен опит. „А езика никой човек не може укроти: той е неудържимо зло и е пълен със смъртоносна отрова“ (Яков, глава 3, стих 8).

— Някой е казал нещо лошо за него ли? Хайде, господине, бъдете откровен с мен. Знам ви като порядъчен човек и не бихте допуснали злословия, но ако някой разпространява клевети срещу италианеца, редно е предметът им да стане известен, та той да може да се защити.

— То се знае, вие сте прав. Единственото ми колебание е, че този слух е толкова вятърничав, та едва ли заслужава внимание. Трудно е да се повярва, че човек с благородно призвание е способен на толкова долни постъпки.

— Какви долни постъпки?

— Отнася се до престоя на Кола в Падуа. Математик, с когото си пиша, спомена за един случай. Кореспондентът ми е известен на господин Олденбърг от нашето Дружество и аз също мога да гарантирам за неговата добросъвестност. Писа ми, че се стигнало до дуел. Някой провеждал опити с кръв и разказал за тях на Кола. Кола си присвоил заслугите. Когато настояли да признае чие е първенството, той поискал удовлетворение. За щастие властите осуетили дуела.

— Случват се подобни недоразумения — промълви замислено Лоуър.

— Да, случват се — съгласих се с готовност. — И нищо чудно правдата да е била на страната на вашия приятел. А след като е ваш приятел, уверен съм, че нещата стоят точно така. Ала има хора жадни за слава. Радвам се, че философията обикновено е избавена от подобни мошеничества; би било непоносимо да се подозираме един друг и да следим за думите си, та да не ни откраднат полагащия се по право успех. Впрочем, веднъж щом откритието бъде извършено, какво значение има на кого ще го припишат? Трудим се не заради земна слава, а в името на Бог, а на Него истината винаги му е известна. Защо тогава да ни вълнуват разни слухове?

Лоуър кимна така решително, че ми стана ясно — бях успял да го накарам да бъде нащрек.

— При това — продължих — едва ли би се намерил човек дотолкова безразсъден, че да влезе в спор с Бойл, тъй като неговата дума винаги ще надделее над твърденията на противника му. Уязвим е само онзи, чиято репутация още не е утвърдена. Така че не виждам тук нещо притеснително, та макар Кола действително да е такъв, какъвто го описва моят кореспондент.

Действах от благородни подбуди, макар и да прибягнах към измама. Не можех да споделя с Лоуър истинските си опасения, но беше извънредно важно Кола да не е в състояние да гради безпрепятствено коварните си замисли, като злоупотребява с доверието на Лоуър. „Който се предпази, той ще спаси живота си“ (Езекиил, глава 33, стих 5). Като подтикнах Лоуър да се усъмни в честността на Кола, дадох му възможност да разобличи двуличието на италианеца в това, в което то действително се изразяваше. Убедих го да не споменава за този разговор, защото, обосновах се, ако сведенията са верни, то нищо добро няма да излезе от това, а ако са лъжливи, само ще разпалят ненужна вражда. Той си тръгна много по-сериозен и по-малко доверчив, отколкото дойде, но и това си имаше своите плюсове. Уви, не успя да се овладее и за малко не подплаши Кола. Лоуър беше откровен човек и не умееше да се прикрива, а от ръкописа на Кола ясно е видно как съмненията и тревогите му са си пробили път на повърхността под формата на рязкост и гняв.

* * *

В разговора ни Лоуър спомена как Кола е посетил заедно с него Джак Престкот в затвора, как му е обещал вино и очевидно му го е занесъл, при което е прекарал немалко време с арестанта. Тази нова интригуваща подробност също изискваше щателно проучване. Кола беше венецианец, а се знаеше, че сър Джеймс е бил на служба във Венецианската република. Възможно бе Кола просто да е проявил състрадание към сина на човек, служил добре на родината му. Друго звено беше Ливий, тъй като с помощта на неговата книга сър Джеймс беше кодирал писмото си през 1660 година, а Кола беше получил послание със сходен тайнопис три години по-късно. Не можех да си обясня всичко, затова стигнах до извода, че трябва да разпитам младия Престкот и този път да изтръгна от него истината, защото той беше силно зависим от мен.

Трябва да кажа, че у мен вече се бяха появили съмнения доколко правилно тълкувам замисъла на Кола, тъй като постъпките му не съответстваха на онова, което предполагах, че се кани да извърши. Не съм толкова (повтарям) самоуверен; умозаключенията ми бяха изведени на основата на солидни принципи и обосновани от безпристрастен анализ. С други думи, осени ме, че ако той готви покушение срещу краля, който по това време разделяше времето си помежду Уайтхол, Тънбридж и хиподрума в Нюбъри, то си бе избрал твърде странно местожителство, но явно се бе установил в Оксфорд и не показваше ни най-бегло намерение да заминава. По тази причина, когато доктор Гроув ми съобщи, че същият ден италианецът ще вечеря в колежа, преодолях отвращението си и заключих, че трябва да присъствам и аз, та поне да погледна лично този човек и да го чуя какво ще каже.

Вероятно е редно да отделя няколко думи за описание на доктор Гроув, тъй като неговата кончина бе трагична и ако не броим ректора Удуърд, беше единственият член на факултета на Новия колеж, към когото изпитвах уважение. Вярно е и това, че помежду ни нямаше нищо общо с изключение на духовния сан; достойнствата на новата философия съвършено му бяха убягнали и той беше по-строг и от мен в следването на всички църковни догми. При това беше изпълнен с доброжелателност човек и суровостта у него се съчетаваше с искрено великодушие. Нямаше причини да ме обича, тъй като аз олицетворявах всичко, към което той хранеше неприязън, и все пак търсеше компанията ми: принципите му бяха от общ характер и не оказваха влияние в никаква степен на преценката му за конкретния човек.

Беше не само свещенослужител, а и любител астроном, макар и нищо да не бе публикувал на тази тема, нито, уви, на някоя друга. Дори да беше останал жив, плодовете на труда му никога не биха видели бял свят, тъй като доктор Гроув имаше скромно мнение за своите способности и толкова малко ценеше публичното признание, че за него публикациите бяха израз на дързост и самомнителност. Беше от редките избраници, които почитат Бог и Вселената в скромно мълчание, а наградата виждат в самото усвояване на знания.

Той се върна в университета, когато кралят се върна на трона, а сега искаше да го напусне и да се засели в селска енория, когато такава се освободи. Птичето кацна само на рамото му, тъй като негов конкурент беше нищожният младок Томас Кен, чиито претенции дойдоха добре дошли на някои, желаещи да се избавят от потискащото му присъствие в колежа. Донякъде скорошното заминаване на Гроув ме натъжаваше, тъй като намирах общуването с него странно освежаващо. Няма да твърдя, че бяхме приятели — това би означавало да ида твърде далеч, и несъмнено тонът му на разговор леко засягаше онези, които не виждаха скритата под него доброта. Слабостта на Гроув бяха острият език и язвителното остроумие и тези си недостатъци той така и не успя да пребори. Беше изпълнен с противоречия и никога не се знаеше какъв ще бъде изходът от разговор с него. Можеше да прояви с пълна сила както сърдечност, така и убийствена ирония. На практика доведе до съвършенство метода да съчетава и едното, и другото.

Именно Гроув ме покани да се настаня в Новия колеж, когато зидарите и мазачите ме прогониха от дома ми, като го направиха непригоден за обитаване. След смъртта на един член на факултета апартаментът му остана празен, а колежът все отлагаше избирането на заместник. Така че настоятелството реши да отдаде стаите под наем, докато над тях не предяви права нов учен доктор. Никога преди, дори като студент, не съм изпитвал склонност към съжителство с други хора и при първа възможност го оставих зад гърба си. Като член на факултета естествено имах право да встъпя в брак и да живея в свой собствен дом, така че бяха минали повече от двайсет години, откакто бях живял в близост с колеги. Отначало изпитанието ме забавляваше, а уединеното малко жилище напълно подхождаше за научни занимания. Дори ми домъчня за отминалата младост и отново ми се прииска онази свобода, когато всичко предстои и нищо не е решено безвъзвратно. Но чувството бързо се разсея и очарованието на Новия колеж помръкна. С изключение на Гроув всички членове на факултета бяха долно качество хора, мнозина бяха корумпирани и крайно незаинтересовани от задълженията си. Отдръпвах се все повече и повече и прекарвах малко време сред тях.

В много от вечерите Гроув ми правеше компания — всеки път, щом му се щеше да проведе дискусия, чукаше на вратата ми. Отначало правех всичко възможно да го откажа, но с течение на времето едва ли не се радвах, когато нарушаваше уединението ми, защото присъствието му не ми позволяваше да се предавам на мрачни мисли. Диспутите, които водехме, бяха от най-висше естество, та макар и да не си подхождахме като личности. Гроув бе изучавал и усвоил методите на схоластиците, а аз на свой ред се бях постарал да се избавя от ограничаващите им въображението рамки. Както се опитвах да му посоча, беше просто невъзможно новата философия да се изрази във вид на определения, аксиоми и теореми — все неща от арсенала на формалната аристотелова логика. Но за Гроув новата философия бе шарлатанство и измама и той се бе вкопчил като към догма в мнението, че красотата и елегантността на логиката обхващат всички възможни перспективи и ако дадена теза не можеше да бъде защитена въз основа на нейната форма, то това доказваше несъстоятелността на въпросната теза.

— Със сигурност ще намерите Кола интересен опонент — казах му, когато той ме уведоми, че италианецът ще вечеря в колежа същата вечер. — Доколкото разбрах от господин Лоуър, много е запален по експериментите. Дали ще схване вашето чувство за хумор, не мога да предвидя. Мисля самият аз да вечерям днес в колежа, та да видя как ще свърши всичко.

Гроув засия от удоволствие и спомням си, изтри с кърпичка зачервените си и възпалени очи.

— Великолепно! — възкликна. — Ще съставим трио, а после може да си отворим бутилка и да си устроим истинска дискусия. Ще се разпоредя да ми я донесат. Надявам се добре да се позабавлявам с него, а тъй като и лорд Мейнард ще вечеря с нас, ще му покажа как умея да водя диспут. Така лордът ще разбере какъв човек ще поеме енорията му.

— Дано Кола не приеме за оскърбление, че ще бъде използван по подобен начин.

— Сигурен съм, че изобщо няма да забележи. Освен това той има прекрасни обноски и умее да се държи в общество. Съвсем не прилича на италианците, каквито ги описва мълвата. Чувал бях, че са ласкатели и раболепни.

— Той е венецианец, доколкото разбрах — посочих. — А за тях говорят, че са студени като каналите си и потайни като тъмниците на дожа.

— Не го намерих такъв. Разбира се, в главата му е каша и повтаря всички грешки на младостта, но ни най-малко не е студен и потаен. Впрочем, скоро сам ще се уверите. — Тук той замълча и се смръщи. — Съвсем забравих! Едва успях да ви предложа да споделим бутилка, и веднага трябва да оттегля поканата си.

— Защо?

— Заради господин Престкот. Знаете за него, нали?

— Дочух това-онова.

— Изпратил ми е бележка. Моли ме да го посетя. Знаехте ли, че някога бях негов възпитател? Калпав младеж, не особено умен и с никаква склонност към науките. Ту е самото обаяние, ту внезапно се цупи и изпада в разни настроения. Плюс, че е склонен към пристъпи на ярост и много податлив на суеверия. Така или иначе, иска да се види с мен, по всяка вероятност заплахата от бесило го е накарала да се замисли за живота си и за своите грехове. Не ми се иска да отида, но май ще се наложи.

И тук взех внезапно решение, като осъзнах, че след като възнамерявам да сключа сделка с Престкот, то добре е да свърша това възможно по-скоро. Може би проговори моментна прищявка, а нищо чудно моят ангел-хранител да ми отвори устата. Възможно е просто да не вярвах на внезапното благочестие на Престкот, който, както ми бяха казали, само ден преди това не бе изразил ни най-малко разкаяние.

— То се знае, че не бива да ходите — отсякох. — Очите ви са силно възпалени и несъмнено излизането на студения вечерен вятър още повече ще им навреди. Аз ще отида вместо вас. Ако му е нужен свещеник, ще се справя не по-зле. А ако иска да види именно вас и никого друг, можете да отидете при него по-нататък. Не е спешно. Делото ще започне най-рано след две седмици, а очакването ще направи младежа по-сговорчив.

Не се изискваше особено изкуство на убеждаване, за да го склоня да приеме съвета ми. Успокоен, че тревожната душа няма да остане без утеха, той чистосърдечно ми благодари за добрината и си призна, че много повече му е по душа да прекара вечерта, като дразни експерименталиста. Дори аз му поръчах бутилката вместо него, тъй като очите му съвсем се влошиха. Доставиха я от моя търговец на вино и я сложиха пред стълбите с прикрепена към нея бележка с моето име. Тъкмо тази бутилка бе отровил Кола, защото бе знаел, че е предназначена за мен.

Девета глава

Поглеждам в тетрадката си със записки и виждам, че съм прекарал този ден както обичайно. Посетих службата в „Сейнт Мери“ както винаги, когато бях в Оксфорд, за да отдам почит на университетската църква, и издържах уморителната (и пълна с грешки) проповед на тема текст от Евангелието на Матей, глава петнайсета, стих двайсет и три, в който и най-благочестивият енориаш не би открил достойнства, та макар и после да се опитвахме да изнамерим такива при обсъждането. Присъствал съм на много дискусии от този род и установявам, че паписткото богослужение дори у мен пробужда известна симпатия. Може да е антирелигиозно и еретично, но католицизмът поне не изтезава по този начин вярващите с празнословието на помпозни глупаци, препълнени повече с любов към собствения си глас, отколкото към Бог.

После се заех с дела. Кореспонденцията ми отне около час, в този ден имаше само няколко писма, изискващи отговор, и остатъкът от сутринта прекарах в работа над моя трактат по история на алгебричния метод и с лекота написах няколко абзаца, в които неопровержимо доказвах лъжливите претенции на Виет, всички открития на когото в действителност са направени трийсет години по-рано от господин Хариот.

Дреболии, но ме погълнаха изцяло, докато най-после не сложих мантията си и не слязох в общата зала, където доктор Гроув ми представи Марко да Кола.

Не мога да изразя с думи задушаващата ненавист, която изпитах още щом зърнах човека, лишил Матю от живота му с такова безгрижие и жестокост. Всичко във външността му ме отврати, и то дотолкова, че гърлото ми се стегна и ми се стори, че мога всеки миг да повърна. Приветливостта, която излъчваше, само подчертаваше неговото жестокосърдечие, изисканите му маниери ми напомниха насилието, което таеше у себе си, скъпите му дрехи — устрема и бездушието на неговото престъпление. Бог ми е свидетел, не можех да понеса мисълта как това напарфюмирано тяло е било близо до Матю, как пухкавите му с идеален маникюр ръце бяха галили прекрасната юношеска буза.

Тогава се уплаших, че изражението ще издаде мислите ми, ще подскаже на Кола, че знам кой е той и какво се кани да извърши. Като нищо ужасът, изкривил чертите ми, можеше да го подтикне по-скоро да осъществи удара си и да предприеме покушение срещу моя живот още същата вечер. Не знам. И двамата се държахме прелюбезно и по моему никой от нас не се издаде, при което за околните вечерята изглеждаше съвършено обикновена.

Кола е описал въпросното събитие, като смесва обиди към домакините си с преувеличения за собствения си принос към разговора. О, какви превъзходни речи, какви обмислени отговори! С какво търпение укротява разбушували се страсти и поправя смехотворни грешки у нещастниците, превъзхождащи го по години и опит! Поднасям своите извинения, макар и с огромно закъснение, че не можах да оценя неговото остроумие, проницателност и добросърдечност, защото, признавам, всички тези качества убягнаха от вниманието ми тогава. Вместо това виждах (или мислех, че виждам, защото очевидно трябва да съм грешал) смутен дребосък, който притежаваше по-скоро маниеризми, отколкото маниери, облечен като папагал и с намекнати претенции за солидност, неуспяващи да скрият колко повърхностни са знанията му. Натрапчивата му имитация на придворни обноски и презрението към хора, оказали му гостоприемство, бе очевидно за всички, които имаха нещастието да седят близо до него. Показният жест, с който измъкна парче плат уж да си прочисти носа, предизвика всеобщ присмех, а подхвърляните забележки — във Венеция използваме вилици, във Венеция пием виното от стъклени чаши, във Венеция това, във Венеция онова — породиха дружна неприязън. Като много хора, които имат малко да кажат, той говореше твърде много, прекъсваше невъзпитано и натрапваше мъдростите си на слушатели, които нямаха желание да ги чуят.

Почти ми дожаля за него, когато Гроув с палаво пламъче в очите взе да го предизвиква като някой глупав бик, като го подмамваше ту на една страна, ту на друга, и го подтикваше към смехотворни изявления, а после го заставяше сам да осъзнае тяхната нелепост. Помня, че нямаше ни една тема на белия свят, по която италианецът да не притежаваше непоколебимо мнение, но нито едно не беше вярно, нито изведено по логически път. Искрено казано, той ме изненада, защото в представите си го бях виждал съвсем друг. Трудно бе да се повярва, че такъв човек може да бъде нещо различно освен палячо, неспособен да причини зло на нито една жива душа, освен ако не я умори от досада или с отровните изпарения на парфюма си.

Само един път се поотпусна и за кратък миг проникнах зад маската му, при което всичките ми подозрения се върнаха с пълна сила. Стана ми ясно, че почти бе успял да обезоръжи следящите го бдително. Не бях подготвен за такова нещо, макар че не биваше да избързвам с презрението си, след като онзи търговец, който лежеше в затвора „Флийт“, ме бе предупредил. Казал ми беше как се е удивил от невероятната почит, с която се е ползвал сред закалените в битки войници в Кандия, а аз за малко да се поддам на заблудата.

Ала само до тази минута, когато единствен път през цялата вечер Кола остана извън центъра на вниманието заради избухналия спор между Гроув и Томас Кен. Защото Кола беше от онези актьори, които се разхождат важно по сцената и разцъфтяват под вниманието на публиката. Докато очите на зрителите са устремени към тях, те са всичко онова, за което се представят, и съумяват да убедят събралите се, че пред тях е крал Хари в навечерието на битката при Азенкур или датският принц в своя замък. Но вгледайте се, когато говори друг, а те се оказват в сянка: ще видите как пламъкът в очите им угасва, как отново се превръщат в актьори и надяват отново маската си едва когато дойде редът им за реплика.

Кола бе точно такъв. Когато Кен и Гроув приключиха с размяната на библейски цитати и Кен излезе, приведен под тежестта на осъзнатото си поражение — защото изборът за свещеническия пост бе насрочен за следващата седмица и победата на Гроув беше гарантирана, — Кола допусна смъкването на маската, която бе носил така умело. Оказал се за пръв път зад кулисите, той се облегна на стола си, за да се наслади на разиграващата се пред него сцена. Аз единствен го наблюдавах; пререканията между членовете на факултета не ме занимаваха, бях ставал свидетел на твърде много такива. И само аз видях как в очите му се мярна веселост, сякаш бе съвсем наясно за всичко изречено и неизречено в този спор. Играеше си с всички нас, беше уверен в успеха си и в този момент ни подценяваше, както аз първоначално бях подценил него. Той не разбра как в този миг съзрях душата му и дяволския му замисъл, скрит там в очакване да се развихри, докато междувременно приспиваше околните, като ги караше да го мислят за глупак. Аз почерпих сила от това прозрение и благодарих на Бог, че ми даде този знак: сега знаех кой е Кола и как да го победя. Той беше човек, който допускаше грешки, а най-голямата беше неговата самоувереност.

Разговорът с него се оказа тягостен дори за Гроув, но доброто възпитание изискваше да бъде поканен на по чашка, след като вечерята приключи и бе казана благодарствената молитва. Знам, че нещата стояха така, макар Кола да разказва друго. Той твърди, че Гроув го изпратил директно до портите на колежа и така приключил контактът помежду им. Няма как да е вярно, защото вродената учтивост на Гроув не би му позволила да се държи по този начин. Не се съмнявам, че Гроув се е постарал да съкрати визитата на госта си и за да се отърве от него, го е излъгал, че трябва да иде да се види с Престкот. Но ми е невъзможно да повярвам, че вечерта е завършила, както го предава Кола. Още една умишлена лъжа, която открих в неговото повествование, но вече разобличих толкова много такива, че няма смисъл да продължавам с това упражнение.

С увереност мога да твърдя, че според Кола съм щял да се отправя към стаята си и по път да открия отровената бутилка бренди пред стълбите — та за кого би могла да е предназначена, освен за мен, при положение, че на горния етаж освен мен живееше само Гроув, а според предположенията на италианеца той е излязъл? После Кола се е върнал късно вечерта и макар да не е открил изстиналия ми труп, претърсил е стаята ми и е взел не само засеченото от мен писмо, а и онова, което Самюъл Морланд ми даде през 1660 година. Беше зъл план и жестокостта му бе подсилена от това, че в последствие той си мълча и остави момичето Блънди да умре вместо него, защото несъмнено се е сдобил с арсеник в Нидерландия, а излъга безсъвестно, че в неговата фармакопея няма нищо подобно. Чудовищно е човек да си помисли такова нещо, но има хора толкова покварени и безнравствени, че са способни на всякаква измама.

Ала Кола не бе очаквал как действителният обект на кръвожадната му злоба ще се окаже недосегаем за него. Аз отидох да посетя Престкот и макар да ми се наложи да понеса нечувано унижение от това жалко момченце, обидата бе възмездена от полезна информация. Беше студена вечер и се бях облякъл топло за случая. Престкот поне имаше достатъчно приятели, та да не остане без одеяла и дебели дрехи, но щедростта им не бе стигнала дотам, че да му осигурят огън в огнището или нещо повече от най-евтини свещи от свинска лой, които светеха мъждиво, капеха и воняха. Пропуснал бях да си донеса своя, така че разговорът мина в почти пълна тъмнина и по тази причина, както и поради глупавото си великодушие, допуснах той да ми надделее при изненадващото си нападение.

В началото Престкот категорично отказа да ме слуша, ако не го освободя от тежките вериги, които го приковаваха към стената — необходима мярка, както се убедих в последствие.

— Разберете, доктор Уолис, прикован съм така вече от три седмици, съсипаха ме тези вериги. Коленете ми са целите в рани, а дрънченето им при всяко мое движение направо ме побърква. Нима някой очаква да избягам? Че ще прокопая тунел в каменна стена, дебела четири фута, а после ще скоча от височина шейсет фута в рова и ще избягам?

— Няма да ви откача от веригите — отвърнах, — докато не видя поне мъничко съдействие.

— Аз пък няма да ви помагам, ако не получа макар и намек, че ще остана жив след предстоящия процес.

— По този въпрос мога да ви предложа нещичко. Ако отговорите ви бъдат удовлетворителни, тогава ще издействам кралско помилване. Няма да се отървете съвсем на свобода, тъй като причиненото на семейство Комптън е твърде сериозно, но ще ви позволят да заминете в Америка, където да започнете нов живот.

Той изсумтя презрително.

— Това е повече свобода, отколкото ми е потребна. Свобода да ора земята като някой селянин, изтормозен до смърт от бърборенето на пуритани. Свобода да бъда накълцан на парчета от индианци, чиито обичаи не би било зле да пренесем и тук. От тези досадници на всеки разумен човек му идва да грабне брадвата. Благодаря ви, докторе, за голямото великодушие.

— Това е най-многото, което мога да направя за вас — казах, без изобщо да съм сигурен, че дори ще се опитам. Но знаех, че ако му предложа прекалено много, той не би ми повярвал. — Ако се съгласите, ще останете жив и е възможно по-късно, след като заслужите помилване, да ви разрешат да се върнете. Това е единственото ви спасение.

Той се прегърби, седнал върху нара и загърнат с одеяло, и се замисли.

— Добре — промърмори неохотно накрая. — Предполагам, че нямам избор. Поне е по-добре от онова, което ми предложи Лоуър.

— Радвам се, че се вразумихте най-сетне. А сега ми разкажете за господин Кола.

Той ме погледна с неподправено изумление.

— Как ви хрумна да ме разпитвате за него?

— По-добре се радвайте, че ме интересува. Защо дойде при вас?

— Защото е възпитан и любезен джентълмен.

— Не ми губете времето, господин Престкот.

— Наистина не знам какво друго да ви кажа.

— Поиска ли ви той нещо?

— Че какво бих могъл да му дам?

— Нещо, принадлежало на баща ви, може би.

— Например?

— Екземпляр от Ливий.

— Пак ли това? Кажете, докторе, защо тази книга е толкова важна за вас?

— Не е ваша работа.

— В такъв случай не желая да отговоря.

Тогава реших, че няма да навреди да му кажа, след като Престкот бездруго не разполагаше с книгата.

— Тя е ключ към нещо, над което работя. Ако разполагам с нея, ще мога да дешифрирам едни писма. Е, пита ли ви Кола за нея?

— Не.

И Престкот прихна в смях на онова, което му изглеждаше забавна шега за моя сметка. Започнах да губя търпение.

— Самата истина ви говоря, не. Прощавайте, докторе — каза, докато си бършеше очите. — И за да загладя вината си, ще ви разправя всичко, което знам. Господин Кола неотдавна гостуваше у моя опекун и беше в имението, когато нападнаха сър Уилям. Доколкото схващам, без неговата умела намеса сър Уилям би умрял от раните си още същата нощ, а трябва да е наистина сръчен лечител, защото е успял да го зашие много добре. — И той вдигна рамене. — Това е всичко, което мога да разкажа.

— Какво правеше той там?

— Изглежда имат някакви общи търговски дела. Бащата на Кола е търговец, а сър Уилям е началник на артилерийското управление. Единият продава стоки, другият ги купува с пари на правителството. И единият, и другият желаят да получат най-голяма печалба, а в същото време държат да запазят познанството си в тайна, за да не предизвикат гнева на лорд Кларендън. Ето как стоят нещата, доколкото схванах.

— Защо решихте така?

Престкот ме изгледа снизходително.

— Хайде, доктор Уолис. Дори аз знам, че сър Уилям Комптън е на нож с лорд Кларендън. Дори на мен ми е ясно, че и при най-бегъл слух как сър Уилям се обогатява от своя пост, Кларендън мигом ще се възползва да му го отнеме.

— Освен собствените ви умозаключения имате ли причини да смятате, че познанството между сър Уилям и Кола се крие именно поради опасения от гнева на лорд Кларендън?

— Те непрестанно говореха за него. Сър Уилям толкова го мрази, че постоянно отклонява всеки разговор към него. А господин Кола според мен от любезност търпеливо изслушваше всичките му оплаквания.

— Как така?

Престкот беше толкова наивен, че въобще не проумя интереса ми към всичко, което е казвал и вършил Кола, и аз го преведох през всяка реплика и жест на италианеца.

— Три пъти в мое присъствие сър Уилям прехвърляше разговора към лорд Кларендън и всеки път говореше едно и също: какво пагубно влияние оказвал. Как държал краля в юмрука си и поощрявал разпътния живот на негово величество, та да имал свобода да оплячкосва кралството. Как всички добри англичани искали да го свалят, но не събирали кураж за решителни действия. Знаете ги тези приказки, сигурен съм.

Кимнах, за да предразположа младежа към по-голяма откровеност.

— Господин Кола го слушаше търпеливо и доблестно се опитваше да прехвърли разговора в по-мирно русло, но той неизменно отново се връщаше към вероломството на лорд Кларендън. Яростта на сър Уилям се разпалваше най-много от разкошната къща на Кларендън в Корнбъри Парк.

Тук се смръщих озадачен. Действително богатството, с което бе засипан Кларендън след връщането на краля, предизвикваше завист у мнозина, но не разбирах защо фокусът е върху Корнбъри. Престкот забеляза недоумението ми и този път бе достатъчно любезен да ме осветли.

— Лорд-канцлерът е придобил обширни територии, които достигат до самия Чипинг-Нортън и се врязват дълбоко в земите на Комптън. Сър Уилям смята, че се провежда организирано настъпление срещу интересите на семейството му в Южен Уорикшир. Както се изрази, до неотдавна родът Комптън е знаел как да отговаря на подобна наглост.

Кимнах сериозно, защото с всяка дума, откъснала се от устата на Престкот, все повече прониквах в голямата тайна. Дори взе да ми минава през ума да удържа на дадената пред младежа дума, тъй като показанията му можеше да се окажат полезни в бъдеще. Обесеха ли го, щях да се лиша от тях.

— Господин Кола съумя да промени темата, но нито една не е безопасна. Щом спомена за преживелиците си по английските пътища, сър Уилям и тук намери връзка с Кларендън.

— Каква връзка?

Престкот направи пауза.

— Нещо абсолютно незначително.

— Сигурно, но разкажете ми все пак. А после ще имам грижата да ви свалят оковите и да не ви ги слагат повече през краткия срок, който ще прекарате тук.

Не се съмнявам, че като всички хора в подобни обстоятелства, си досъчини онова, което не можеше да си спомни. Задачата на опитния разпитващ е да отдели зърното от плявата.

— Говореха за пътя, който води на север от Уитни към Чипинг-Нортън и по който Кола минал, за да пристигне в Комптън-Уинейтс. Защо е избрал него, нямам представа, тъй като това не е най-прекият път. Но според мен той е от любознателните. Пъхат си носа къде ли не и го наричат изследователска работа.

Сподавих въздишка и се усмихнах на Престкот с нещо като съчувствие. Младежът го изтълкува именно така.

— Изглежда по този път лорд Кларендън пътува до Корнбъри и Кола се пошегува, че ако сър Уилям има късмет, Кларендън може да бъде разтърсен до смърт при пътуването или да затъне в някоя канавка — толкова е плачевно състоянието на този път и толкова зле се грижи графството за него. Но вие наистина ли искате да слушате за това?

Кимнах.

— Продължавайте — казах, като чувствах как от вълнение сърцето ми заблъска в гърдите, защото знаех, че съм съвсем близо до отговора и не можех да понеса повече протакане. — Разказвайте.

Престкот сви рамене.

— Сър Уилям се засмя и влезе в тона му. Подхвърли, че би могъл да бъде застрелян и от някой от бандитите по пътищата, защото било известно, че винаги се движи с малка свита. Мнозина се простили с живота си по този начин, а убийците били още на свобода. После заговориха за друго. Това е краят на историята — заяви Престкот.

Вече знаех. Бях разнищил загадката пласт по пласт и проникнах до сърцевината й. Беше нещо подобно на главоблъсканиците, които математици съставят, за да посрамят съперниците си. Колкото и непостижими да изглеждат, тъй като са специално предвидени да объркват, в центъра им винаги има простота и изкуството на победата е във внимателното обмисляне и спокойния анализ на външните кръгове, докато не бъде достигната средата. Когато армия обсажда замък, изкуството не е да отправиш широка атака по периметъра, а да налучкаш прецизно слабото място, защото винаги има такова. Тогава цялата мощ на нападението може да се съсредоточи именно там, докато противникът поддаде. Кола бе направил грешка, като посети Престкот; аз убедих Престкот да ми разправи всички подробности за познанството им.

И сега почти държах в ръцете си целия заговор, а предишната ми грешка се изясни. Кола не бе дошъл тук да убие краля, както се заблудих. Пристигнал бе да убие лорд-канцлера на Англия.

И все пак не можех да повярвам, че ограниченият сър Уилям Комптън е способен на такова изтънчено коварство, та месеци наред да плете интриги с испанците и да помага на наемен убиец. Както споменах вече, аз го познавах. Покана за дуел или друга безразсъдна проява бих разбрал. Но не и това. Стигнал бях далеч, но още не беше достатъчно. Зад Комптън трябваше да стои още някой.

Ето защо отново се залових да разпитвам Престкот за всяко име, което сър Уилям или Кола са споменали. Той даде няколко безполезни отговора, а после реши отново да се попазари.

— И тъй, господине — рече и размърда крака, а веригите защракаха в пода, — говорих достатъчно дълго с пълно доверие към вас, но дотук нищо не получих в замяна. Наредете сега да ми свалят оковите, та да мога да се движа из килията като нормален човек.

Бог да ми прости, изпълних молбата му, като не видях в нея вреда и понеже исках да го склоня към по-нататъшно съдействие. Повиках тъмничаря, който свали веригите и ми даде ключа със заръка отново да ги поставя на тръгване. Това ми струваше шест шилинга.

После той излезе от килията и Престкот, както ми се стори, в скръбно мълчание се заслуша как стъпките му отекват по каменното стълбище.

Няма да влизам в подробности за унижението, което претърпях от ръцете на безумеца, когато всички външни звуци утихнаха. Престкот притежаваше коварната съобразителност на отчаян до крайност човек, а аз бях разсеян, тъй като всичките ми мисли бяха насочени към чутото току-що. Младежът приложи насилие — запуши ми устата, върза ми ръцете и ме прикова към нара така плътно, че не можех и да шавна, за да вдигна тревога. Силният гняв ми пречеше да мисля и ме изпълни ярост, когато накрая той приближи лице към моето.

— Не е много приятно, а? — изшептя в ухото ми. — А аз търпях същото седмици наред. Вие сте щастливец, ще останете тук само една нощ. Помнете, че много лесно бих могъл да ви убия, но няма да го сторя.

И това беше. Десет минути той седя преспокойно, сякаш нищо не се бе случило, а като реши, че вече е минало достатъчно време, загърна се в дебелия ми плащ, нахлупи шапката ми, взе моята Библия — семейната Библия, предадена в ръцете ми от баща ми — и се поклони в груба пародия на любезност.

— Желая ви сладки сънища, доктор Уолис — каза. — Надявам се повече да не се срещнем с вас.

След пет минути изоставих опитите да се измъкна от оковите и лежах неподвижно, докато утрото не ми донесе освобождение.

* * *

Такъв е Божият промисъл, че добротата Му е най-голяма, когато Неговият съд изглежда най-суров и не е дадено на човека да се съмнява в мъдростта Му, на него е отредено единствено в сляпа вяра да възнася благодарност, задето Той не е изоставил Своя верен слуга. На следващата сутрин стана ясно колко празно и безсмислено е било хленченето ми, когато ми се разкри Неговата доброта в пълна мяра. Твърдя, че Бог е милосърден и обича всички, които вярват в Него, защото как иначе бих могъл да запазя живота си през онази нощ?

Само ангел-хранител, направляван от ръката на всемогъщия Господ Бог, би могъл да ме отдръпне от пропастта и като ме опази, позволи на кралството да избегне голямо бедствие. Не вярвам, че такава милост бе дарена само за спасяването на моя незначителен живот, който в Неговите очи няма повече тежест от прашинка. Ала тъй като постоянно показва милостта Си към своя народ, Той ме избра за инструмент, с който да го защити, и аз със смирение и радост приех този дълг, знаейки, че по Неговата воля ще успея.

Бях освободен скоро след съмване и без бавене отидох право при мировия съдия сър Джон Фулгроув да докладвам за случилото ми се, за да вдигне тревога и да започне издирването на беглеца. В този момент не споменах за интереса си към младежа, но убедих сър Джон да се погрижи той да не бъде убит при залавянето му, ако е възможно. После поех към гостилницата, тъй като да си затворник, е уморително и огладняваш, освен това бях премръзнал до мозъка на костите си.

Едва тогава, дълбоко умислен, се върнах в жилището си в Новия колеж и узнах какви страшни събития са станали там през нощта. Гроув бе умрял вместо мен, а стаята ми бе претършувана и документите ги нямаше.

Беше ми напълно ясно, че авторът на цялото това безобразие е Кола, сякаш го бях видял с очите си как сипва отровата в бутилката. С небивалата си наглост на другия ден се бе върнал в колежа, та да е първият, открил делото на собствените си ръце, и то с какви потресаващи възклицания, с какво стъписване и ужас. Ректорът Удуърд ми разказа как италианецът се опитал да натрапи на колежа идеята, че Гроув е умрял от апоплектичен пристъп, и за да разоблича тази лъжа, помолих Удуърд да възложи на Лоуър огледа на покойния.

То се знае, Лоуър беше поласкан от молбата и се съгласи с готовност. Той оправда моето доверие, тъй като един поглед към трупа на Гроув му стигаше, за да изпадне в недоумение.

— Не бих се решил да кажа, че това е удар — изрече той със съмнение. — Не съм виждал при апоплексия от устата да излиза пяна. Ала посинелите устни и клепачи съвпадат с диагнозата и приятелят ми вероятно е побързал да вземе под внимание само тези симптоми.

— Възможно ли е да е ял нещо? — попита ректорът.

— Вечерял е в трапезарията, нали? Ако храната бе причина, всички да са мъртви. Добре е да огледам стаята му, може би там ще открием нещо.

Ето как Лоуър откри бутилката с утайка на дъното и се върна в апартамента на ректора силно развълнуван, за да обясни какви опити могат да се направят, та да се установи какво е веществото. Удуърд не се интересуваше от подробностите, но аз ги намерих поразителни и тъй като неведнъж бях разговарял с господин Щал, разбрах, че Лоуър е съвсем прав, като предлага да се ползваме от неговите услуги. Оставаше Кола, разбира се, тъй като подобен ход би го накарал да застане нащрек. Затова реших, че прекият път е най-добър, и предложих на Лоуър да привлече италианеца към разследването, за да види дали негови думи или постъпки няма да издадат тайния му замисъл. Лесно можех да уредя незабавното му арестуване, но знаех, че още не съм разгадал тайната докрай. Имах нужда от време и се налагаше Кола да остане на свобода. Макар и да не дадох никакви обяснения, Лоуър долови скритият смисъл в съветите ми.

— Не е възможно да подозирате Кола, нали? — попита. — Знам, че сте получили лоши известия за него, но защо му е да върши подобно престъпление?

Успокоих го, но посочих, че Кола последен е видял доктор Гроув жив и няма как да не възникнат подозрения към него. Само че би било неучтиво пред госта ни да изкажем тези подозрения гласно и помолих доктор Лоуър да не споменава и дума за тях.

— Не бих искал, като се върне у дома си, да се възмущава от нас пред цял свят — казах. — Затова ми се струва разумно той да бъде поканен да присъства на аутопсията. Можете така да подредите нещата, че да се окаже близо до тялото и да го докосне. Така ще видите дали трупът няма да го обвини.

— Нямам основание да вярвам в надеждността на подобна проверка — отвърна Лоуър.

— Аз също. Но това е препоръчвана процедура при разследване и се е използвала поколения наред. Много от най-прочутите адвокати я признават за полезна част от следствието. Ако от трупа потече кръв, ще получим потвърждение. Ако ли не, ще бъде наполовина очистен от подозрения. Само не допускайте да заподозре, че е подложен на такова изпитание.

Десета глава

Няма да повтарям вече казаното от други или да преразказвам събития, на които сам не съм бил свидетел. Всичко, което описвам, видях със собствените си очи или го узнах от думите на хора с безукорна репутация. Кола не се досещаше за падналите върху него подозрения, така че не е имал причина да изопачи разказа за вечерта, когато с Лоуър и Лок са разрязали трупа на доктор Гроув в кухнята на ректора Удуърд. Поради това предполагам, че описанието му е в общи линии достоверно.

Лоуър ми съобщи как е подредил нещата така, че Кола да застане до тялото, преди да бъде направен първия разрез, и ясно видял как душата на мъртвеца не е призовала към отмъщение и не е обвинила убиеца си. Дали това означава, че подобни проверки са безполезни, или трябва да се произнесат съответните молитви, или опитите да се провеждат (както говорят някои) на осветена земя, не се наемам да съдя. За известно време подозренията на Лоуър към човека, когото той смяташе за свой приятел, се разсеяха, а на мен ми се отвори време да поразмишлявам и за пръв път да разпитам младата Блънди.

На следващия ден я извиках в стаята си под предлог, че искам да поговоря с нея и да реша дали искам да я наема за прислужница, тъй като онези лентяи строителите вече привършваха работата си и скоро отново щях да имам дом, който да назова свой. Тъй като положението ми се бе подобрило спрямо предишната година, решил бях да държа четирима, а не трима слуги, както дотогава, и да отстъпя пред безкрайните молби на досадната ми съпруга да има своя лична прислужница. Това ме изпълни с печал, защото едновременно бях длъжен да помисля за замяна на Матю. Тежестта от загубата помрачаваше душата ми, когато гледах пред мен да се нижат кандидати — мръсни, неграмотни и тъпи отрепки, недостойни да му лъскат и обувките, камо ли да заемат мястото му.

Естествено, не ми и минаваше през ума да взема на работа Сара Блънди, макар по отношение на външно приличие да бях срещал къде по-лоши прислужници. Не съм от мъжете, които ще позволят на добра християнка да наеме френска въртиопашка, та да й реши косата. Напротив, нужно е трудолюбиво, разсъдливо и благочестиво момиче, спретнато и с добро поведение. Такава кандидатка не е лесно да се намери и ако Сара Блънди имаше други родители и вероизповедание, би ми допаднала във всяко отношение.

Преди не я бях срещал лично и с интерес забелязах похвално смиреното й държание и разумните й изказвания. Помня, че дори Кола обръща внимание на тези й черти. Ала и дързостта, за която той пише, не остана скрита задълго, тъй като щом й съобщих откровено, че не възнамерявам да я взема на работа, тя вирна брадичка и в очите й проблесна предизвикателство.

— Значи напразно ми изгубихте времето, като ме повикахте тук — каза.

— Мога да разполагам с времето ти както ми е угодно. Няма да търпя нахалство. Ще отговориш на въпросите ми, иначе те очакват сериозни неприятности. Прекрасно ми е известно коя си и откъде си.

Животът й ни най-малко не ме интересуваше. Ако тя съумееше да подлъже някой наивник, който не е наясно за произхода й, какво ме беше грижа мен? Но аз бях наясно, че никой не би я взел за жена доброволно, ако миналото й станеше известно, защото тогава бракът би станал предмет на всеобщо порицание. Чрез такава заплаха можех да я принудя към подчинение.

— Ако не се лъжа, неотдавна си прибягнала до услугите на италиански лекар заради майка си. Човек с високо звание в неговата професия. Мога ли да попитам как му плащаш?

Тя пламна и наведе глава при това обвинение.

— Странно е да ти предложи тъй великодушно безплатните си услуги. Малцина английски лекари биха се отнесли дотолкова лекомислено с времето и уменията си.

— Господин Кола е добър и благороден джентълмен — промълви тя. — Не парите са му на ума.

— О, сигурно.

— Истина е — изрече тя по-настойчиво. — Веднага му изясних откровено, че не мога да му платя.

— Не и с пари във всеки случай. И все пак той не жали усилия за лечението на майка ти.

— Смятам, че просто е добър християнин.

— Той с папист.

— Добри християни се срещат навсякъде. Познавам къде по-жестоки и немилосърдни хора, принадлежащи към англиканската църква.

— Дръж си езика. Не ме интересува мнението ти. Какво иска той от теб и от майка ти?

— Нищо, доколкото ми е известно. Иска да излекува майка ми. А на мен повече не ми трябва. Вчера той и доктор Лоуър проведоха удивително чуждестранно лечение, което им причини немалко усилия.

— И подейства ли то?

— Майка ми е жива, слава на Бог, и се моля да се подобри.

— Амин. Но да се върнем на въпроса ми и този път не увъртай. На кого си доставяла пратки от негово име? При кого си ходила? С бележки? С писма? Все някой трябва да му носи посланията, тъй като по пощата той не праща нищо.

Тя поклати глава.

— На никого.

— Не ме ядосвай.

— Нямам желание да ви ядосвам. Казвам истината.

— Отричаш ли, че си ходила в Абингдън — погледнах в тетрадката със записките ми — миналата сряда, в петъка преди това, а още по-рано в понеделник? Отишла си пеша до Бедфорд и си останала там до вторник? И докато си била в града, си посетила молитвена сбирка на Тидмарш?

Тя не отговори, но видях, че е стъписана, задето знам всичко това.

— Какво прави там? Какви съобщения отнесе? С кого се срещна?

— С никого.

— Преди две седмици при теб е дошъл ирландец на име Грейторекс. Какво искаше?

— Нищо.

— За глупак ли ме смяташ?

— За никакъв не ви смятам.

При тези й думи я ударих. Може да съм търпелив човек, но при такава наглост всяко търпение си има предел. Когато изтри кръвта от устните си, тя като че се смири и все пак нищо не ми разкри.

— Не съм доставяла никакви послания от господин Кола. Той малко е разговарял с мен, а с майка ми още по-малко — прошепна тя. — Веднъж проведе по-дълъг разговор с нея, това беше при първото му идване. Прати ме да взема лекарства от аптекаря и не знам за какво са си говорили.

— Длъжна си да узнаеш.

— Защо?

— Защото аз ти нареждам.

Замълчах и си дадох сметка, че ще е безплодно да апелирам към съвестта й, затова извадих от бюрото си няколко монети и ги поставих пред нея. Тя ги погледна със смайване и презрение, после ги отбутна.

— Вече ви казах. Нямам нищо за казване.

Но гласът й бе слаб и тя отново сведе глава.

— Тогава си върви и хубаво помисли. Знам, че ме лъжеш. Ще ти дам още една последна възможност да ми кажеш истината за италианеца. Иначе горчиво ще се каеш за мълчанието си. И позволи ми да те предупредя. Господин Кола е опасен човек. Неведнъж му се е случвало да убива и ще го направи отново.

Тя си тръгна без нито дума повече. Не взе парите пред себе си, но преди да се извърне, ми отправи поглед, изпълнен с огнена ненавист. Беше уплашена, това ми стана ясно. Ала не бях сигурен, че страхът ще е достатъчен.

* * *

Като препрочитам тези си думи, вече виждам как неосведомените биха ме сметнали за суров. Чувам протестите им. Как е нужно високопоставените да се отнасят добре с хората от по-долните съсловия и прочее. С всичко това безрезервно се съгласявам; действително един джентълмен е длъжен всекидневно да доказва, че местата, на които Бог ни е поставил, са подходящи и справедливи. Също както е с децата, по-нископоставените трябва да бъдат дисциплинирани с обич, мъмрени с доброта, наказвани със съжаление, но решително.

Само че това не се отнасяше за семейство Блънди. Нямаше полза от доброжелателност към тях, след като вече бяха отхвърлили дълга си да признават превъзходството на по-високопоставените от тях. И мъжът, и жената бяха презрели условностите, обвързващи хората, и съпровождаха този си бунт против Божията воля с цитати от самата Библия. Всички тези дигери, левелери и анабаптисти[1] си въобразяваха, че отхвърлят оковите си с Божията благословия, но вместо това прерязаха копринените нишки, поддържащи цялото човечество в хармония, с намерение да ги заменят с тежки железни вериги. Бих се отнесъл към Сара Блънди и към всеки друг с доброта и уважение, ако ги заслужаваха, ако се отплащаха със същото, ако не беше твърде опасно.

По онова време нетърпението и разочарованието ми бяха достигнали върха си; когато говорих с Престкот, целият заговор беше в ръцете ми, но ми се изплъзна поради собственото ми безразсъдство. Признавам, воден бях и от желанието да запазя собствения си живот и се боях да не стана обект на ново нападение. По тази причина направих следващия си ход и съобщих на мировия съдия, че по мое мнение доктор Гроув е бил убит.

Сър Джон се ужаси от чутото и се разтревожи заради неминуемите последици от моите думи.

— Ректорът няма подозрения, че е извършено престъпление, и няма да ми благодари, ако му споделя своите — обясних. — И все пак е мой дълг да ви уведомя, че имам основания за такива. Следователно в никакъв случай тялото не бива да се погребва.

Естествено, не беше моя работа какво ще стане с тялото, тъй като изпитанието на Кола с него вече беше проведено и не даде резултати. Грижата ми беше Кола да разбере как крачка след крачка разкривам злодеянията му и противодействам на плановете му. Надявах се да имам късмета той да се опита да се свърже с господарите си, за да им съобщи за ставащото.

За кратко се колебах дали да не предизвикам ареста му. Размислих заради господин Търлоу, който дойде в Оксфорд да се види с мен. В записките си Кола описва срещата ни по време на театрално представление и аз не възнамерявам да я повтарям. Изписаното по лицето ми изумление явно е било видимо за всички. Бях поразен и не само защото не бях срещал Търлоу повече от три години, а и защото едва го познах.

Колко много се бе променил от времето на някогашното величие! Сякаш видях пред себе си непознат, който леко напомняше предишния човек. Не че имаше голяма разлика във външността му, защото той беше от онези хора, които на млади години изглеждат възрастни, а по-късно в живота си младеят. Ала нищо у него не напомняше за властта, която някога здраво държеше в ръцете си. В тези години, когато мнозина горчиво окайваха загубата на влияние, Търлоу сякаш се радваше, че товарът е паднал от плещите му и беше доволен да е неизвестен. Променила се бе самата стойка на главата му, а от лицето му бе изчезнал изразът на дълбока загриженост и тези дребни наглед подробности бяха направили целия му облик различен до неузнаваемост. Когато се приближи до мен, не побързах да му отправя поздрав, а той се усмихна, все едно усетил смущението ми и разбрал неговата причина.

Искрено вярвам в едно: толкова решително се бе отдръпнал от предишния си живот, че ако сега му предложеха какъвто и да било пост, той би го отказал. По-късно сподели с мен, че прекарва дните в молитви и размишления и намира тези занимания за много по-достойни от всичките си усилия за благото на страната. Общо взето не го интересуваше общуване с ближните и даде ясно да се разбере как не желае да бъде тревожен от онези, опитващи се да съживят старото време.

— Имам поръка до вас от вашия приятел господин Престкот — прошепна ми в ухото. — Може би си струва да поговорим.

След спектакъла веднага се прибрах вкъщи (още сутринта се бях върнал под покрива на своя дом) и го зачаках. Той се появи не след дълго и се отпусна в креслото с присъщата си спокойна невъзмутимост.

— Виждам, че още не сте удовлетворили жаждата си за власт и влияние, доктор Уолис — подхвърли той. — И това никак не ме учудва. Чух, че сте разпитвали младежа и имате достатъчно влияние да му издействате помилване, ако желаете. Сега работите за господин Бенет, както разбрах.

Кимнах.

— Какъв е интересът ви към Престкот и онзи италианец, за когото сте го разпитвали?

Дори сянката от някогашния авторитет на Търлоу все още заслепяваше по-силно от сиянието на властта на придворен от рода на господин Бенет, така че и през ум не ми мина да му отвърна, че няма никакво право да ме разпитва.

— Убеден съм, че назрява заговор, който цели отново да хвърли страната в гражданска война.

— Естествено — спокойно отвърна Търлоу. — Че в кой ден и час през последните години не е назрявал заговор. Е, какво е новото в този?

— Новото е, че зад него по мое предположение стоят испанците.

— И какво е този път? Обединено нападение на „хората от петата монархия“? Внезапна оръдейна стрелба, предприета от разбунтувалата се гвардия?

— Става дума за сам човек. Венециански джентълмен, който сега минава за философ. Вече уби двама души — слугата ми и доктор Гроув. И открадна от мен писма с голяма важност.

— Същият онзи лекар, за когото сте разпитвали Престкот ли?

— Не е никакъв лекар. Той е военен, известен убиец, и е пристигнал тук, за да убие граф Кларендън.

Търлоу ахна. За пръв път в живота си го виждах смаян.

— Ами тогава е по-добре вие да го убиете пръв.

— В този случай онези, които му дърпат конците, ще се опитат отново и ще нанесат удар бързо. Поне сега ми е известно кой е атентаторът. Следващия път може да не ми се усмихне късметът. Трябва да използвам тази възможност, за да разоблича английските участници в заговора и да приключа с него веднъж завинаги.

Търлоу се изправи и разбърка дървата в камината с тежкия ръжен, при което изригна сноп искри. Такъв му беше навикът — винаги когато размишляваше, се залавяше с незначителни действия.

Накрая отново се обърна към мен.

— На ваше място бих го убил. Ако този човек бъде мъртъв, то и на заговора се слага край. Възможно е да го подновят, а нищо чудно и да не се случи. Ако той ви се изплъзне, кръвта ще е по вашите ръце.

— Ами ако греша?

— Тогава ще е умрял италиански пътешественик, застигнат от крайпътни бандити. Безспорно, голямо нещастие. Но всички освен близките му ще го забравят до седмица-две.

— Не мога да повярвам, че при подобни обстоятелства сам бихте се вслушали в собствения си съвет.

— Налага се. Когато се грижех за сигурността на Оливър, винаги действах незабавно, щом чуех да се замисля покушение срещу него. Бунтове, въстания, заговори и прочее незначителни дела — при тях може да се изчаква, защото винаги е лесно да бъдат потушени. Но при атентат е съвсем друго. Една грешка и с вас е свършено завинаги. Повярвайте ми, доктор Уолис, не се увличайте в хитри игри. Имате си работа с хора, не с геометрия. Хората далеч не са така предсказуеми и често изненадват.

— От сърце бих се съгласил с вас — казах, — ако имаше на кого да разчитам. Неуспешен опит само ще накара италианеца да бъде нащрек. А за да получа помощ, се налага да осведомя господин Бенет. Разправих му едно-друго, но далеч не всичко.

— А, да — замислено кимна Търлоу. — Този амбициозен и надут господин. Значи не го смятате за напълно надежден, така ли?

Кимнах неохотно. Все още не си обяснявах как Кола узна за Матю толкова бързо. Налице беше и друга възможност, но толкова ужасна, че не ми се и помисляше за нея: Бенет да е предал на някого сведенията и евентуално сам да е замесен в заговора срещу Кларендън.

Търлоу се облегна на креслото замислен и седеше така неподвижно, че по едно време се уплаших, че може да е задрямал, стоплен от камината. Може би умът му не бе като едно време и старецът вече не бе способен да се занимава с държавни дела.

Само че грешах. Накрая той отвори очи и кимна сам на себе си.

— Аз бих се усъмнил, че е замесен, ако това ви тревожи — каза.

— Има ли нещо, което ви подсказва такъв извод?

— Не. Познавам го по-малко от вас. Изхождам просто от характера. Господин Бенет е много способен човек. Това е известно на всички и най-вече на краля. При всичките му недостатъци той не е от владетелите, които се ограждат с глупци, в това отношение не прилича на баща си. Господин Бенет ще оглави правителството, когато Кларендън си тръгне, което той скоро ще бъде принуден да стори. Властта е на една ръка разстояние от господин Бенет, от него се иска само да почака и желаните плодове сами ще паднат в ръцете му. Защо му е тогава да се впуска в безумни интриги, които с нищо няма да подобрят изгледите му за бъдещето. Нима би изложил на риск всичко, когато с търпение по-скоро ще се добере до осъществяване на желанията си? Би било неприсъщо за него.

— Радвам се, че мислите така.

— Но за този заговор непременно съдейства някой в Англия, тук сте прав. Знаете ли кой е той?

Безпомощно вдигнах рамене.

— Може да се окаже кой да е от десетина души. Враговете на краля са много — по смислени или безумни причини. Известно ви е не по-зле, отколкото на мен. Нападали са го чрез памфлети и лице в лице в камарата на лордовете и в камарата на общините, чрез семейството и приятелите му. Според мен е само въпрос на време да се направи срещу него опит за физическо покушение. И този момент може да дойде скоро.

— Това би сторил безразсъден човек — посочи Търлоу, — защото, колкото и добър войник да е този ваш венецианец, винаги е налице вероятност да не улучи и да бъде заловен. А възможно е също да го държат като резерв, ако всички останали опити срещу лорд Кларендън не успеят.

— И какви са те? — попитах, като почувствах, че Търлоу отново ме учи, както бе наставлявал цяло поколение слуги на държавата. — Откъде ви е известно това?

— Държа си очите и ушите отворени — усмихна се Търлоу. — Което съветвам да правите и вие, докторе.

— Чули сте и за друг заговор?

— Възможно е. Явно враговете на Кларендън се опитват да го отслабят, като го представят за съучастник в измяна. По-конкретно в тази на Джон Мордаунт, който издаде пред мен готвеното въстание през 1659 година. За тази цел възнамеряват да използват Джак Престкот, сина на човека, върху когото падна вината за това недостойно деяние.

— Мордаунт? — промълвих недоверчиво. — Сериозно ли говорите?

— Напълно сериозно. Малко преди Кромуел да умре, имах среща с него на четири очи, на която той предначерта собствената си смърт, уви, твърде близка. Вече едва ходеше заради болестта и тежкото лечение, което му прилагаха. Ясно му беше, че му остава съвсем малко време, но приемаше смело съдбата си и искаше само да уреди земните си дела, преди Бог да го призове при Себе си.

— Даде ми инструкции как да действам, уверен, че разпорежданията му ще бъдат изпълнени, дори когато вече не е сред живите. Каза, че титлата лорд-протектор временно ще премине към сина му Ричард, а това би спечелило необходимото време да се приключат преговорите с Чарлс как най-добре да се осъществи реставрацията на монархията. На краля трябваше да бъде позволено да се върне едва тогава, когато вече ще е обвързан от много вериги, за да ограничат действията му и да не му позволят да действа в духа на баща си.

— Естествено, това трябваше да се пази в най-строга тайна: не се водеха бележки, не се разменяха писма, нито дума не биваше да излезе отвъд тесния кръг хора, посветени в преговорите.

— Всичко изпълних дословно, защото той беше прав: единствен Кромуел можеше да предотврати гражданска война, а щом си идеше, тя отново щеше да пламне, ако не бъдеше обединена разцепената страна. Англичаните по природа са монархисти и обичат подчинението повече от свободата. Беше невероятно трудно, защото, узнаеха ли фанатиците от двете страни за преговорите, всичко щеше да се разсипе на прах. И въпреки това те за малко не взеха наново властта, а мен временно ме свалиха от поста ми. Но аз и тогава поддържах преговорите, на които Джон Мордаунт беше представител на Негово Величество. Едно от условията, то се знае, беше на всички планове и заговори с цел въстание да се сложи край. Ако самите роялисти не можеха да ги предотвратят, длъжни бяха да ни предоставят достатъчно сведения, та да ги разгромим. Ето защо Мордаунт ни съобщаваше всички подробности по подготовката на въстанието от 1659 година, което потушихме без излишни жертви от двете страни.

— Много повече хора щяха да изгубят живота си, ако отново бе започнала война, но това съображение нямаше да спаси Мордаунт, в случай че подробностите около сделката станеха общоизвестни. Бедата сега е, че този младеж Престкот се опитва да докаже невинността на баща си и за да успее, неизбежно трябва да изобличи Мордаунт, защото вече е научил достатъчно, та да е наясно кой е отговорен. И тогава ще се приеме, че Кларендън е давал разпорежданията за такова нещо.

— А това така ли е?

Търлоу се усмихна.

— Не. Разпорежданията излизаха от самия крал. Но Кларендън би приел вината, за да спаси негово величество от критики. Той е верен поданик и по-добър, отколкото заслужава този крал.

— На Престкот известно ли му е всичко това?

— Не докрай. Той е убеден, че Мордаунт е бил предател, който е действал самостоятелно. И аз насърчих убеждението му, че Самюъл Морланд е бил негов съучастник.

— Нещата стават още по-заплетени — промърморих. — Защо го направихте?

— Причината е очевидна. В противен случай той би сметнал мен за виновника и би ми прерязал гърлото. Впрочем, можете да ми направите услуга. При следващото си отиване в Лондон предупредете Самюъл, че младежът възнамерява да го убие.

— И вие твърдите, че някой помага на Престкот?

— Така мисля — отвърна Търлоу.

— Кой?

— Той е твърде хитър, за да отговори на този въпрос, докато не бъде назована подходяща цена.

— Във всеки случай показанията му не струват нищо — отбелязах, ядосан, задето малкият негодник смее да се пазари с мен, при това по такъв въпрос.

— В съда ли? Естествено, че нищо. Но вие разбирате как стоят нещата в политиката.

— Какво иска той?

— Доказателство за невинността на баща му.

— Нямам такова.

Търлоу отново се усмихна.

Простенах.

— Добре де, няма защо да не му обещая всичко, каквото иска. Веднъж щом получа показанията му…

Търлоу размаха укорно пръст насреща ми.

— Разбира се. Но не го мислете за глупак. Има сравнително остър ум, макар да се съмнявам доколко е нормален. Не е от доверчивите и първо иска да получи от вас нещо в знак на добра воля. Вие ще сторите нещичко за него, той ще ви се отплати със същото. На никого не вярва.

— Какво иска?

— Обвиненията срещу него да бъдат свалени.

— Съмнявам се, че ми е по силите. Не съм в такива отношения с мировия съдия, че да ми направи услуга с готовност.

— Не ви е нужна такава. Господин Престкот е готов да представи категорично доказателство, че някаква жена на име Блънди е убила онзи Гроув. Нямам представа как се е сдобил с него, особено след като вие твърдите, че извършителят е онзи италианец. Но трябва да използваме възможностите, с които разполагаме. Не вярвам да е трудно да убедим мировия съдия, че твърда обвинителна присъда по дело за убийство е по-добра от несигурна по дело за нападение. Нейният процес гарантира неговата свобода и съдействие.

Взирах се неразбиращо в събеседника си, докато не осъзнах, че той е съвършено сериозен.

— Искате от мен да съдействам за съдебно убийство? Аз не съм убиец, господин Търлоу.

— Не е нужно да ставате такъв. Просто уговорете магистрата, а после запазете мълчание.

— Вие самият никога не сте извършвали такава подлост — посочих.

— Повярвайте, правил съм го. При това на драго сърце. Питайте лорд Кларендън. В името на запазване на добрия ред.

— Сигурно така се е утешавал и Пилат Понтийски.

Той наклони глава настрани.

— Без съмнение. Но обстоятелствата са различни. А и не може да се каже, че не разполагате с алтернатива. Не е задължително тази жена да умре. Но тогава няма да узнаете кой стои зад италианеца. Нито пък ще имате шанс да го изправите пред съда. Само че аз усещам как искате нещо повече.

— Искам Кола мъртъв. Искам онези, които са го повикали тук, да бъдат съсипани.

Търлоу присви очи при тези ми думи и аз разбрах, че разгорещеният ми отговор и омразата в погледа ми са му разкрили твърде много.

— Не е разумно да се оставяме чувствата да ни ръководят в такива дела — каза той. — Или пък жаждата за отмъщение. Ако се стремите към крайности, може да изгубите всичко. — Той се изправи. — А сега трябва да ви напусна. Предадох ви онова, за което бях помолен, и споделих своя съвет. Съжалявам, че го намирате толкова тежък, и разбирам колебанията ви. Ако можех да убедя господин Престкот да е по-умерен в изискванията си, бих го сторил. Но му е присъщо упорството на младостта и не се поддава на увещания. И вие, ако позволите да го кажа, притежавате някои от същите черти.

[1] Дигерите („копачи“) са група радикали протестанти в Англия, предшественици на съвременния анархизъм и свързвани понякога с аграрния социализъм. Левелерите („уравнители“) са политическо движение по време на Английската гражданска война (1642–1651), настояващи за равенство пред закона и за религиозна толерантност. Анабаптистите („прекръстители“) са сектантско движение, отричащо църковната йерархия, настояващо кръщението да се извършва в съзнателна възраст. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

В тази нощ се молих за наставление свише, но не получих нито помощ, нито утеха; бях напълно сам, изоставен на собствените си колебания. Едва ли можех да допусна, че Търлоу не би се намесил, без да има свои мотиви за това, но не знаех какви може да бъдат те. Естествено, не би се посвенил да ме измами, ако сметнеше за необходимо. Малко средства му бяха останали на разположение и очаквах със сигурност да ги използва докрай.

Разбирах, че не бива да пренебрегвам нито един от възможните пътища на действие, и на следващия ден разговарях с мировия съдия, който незабавно постави Сара Блънди под арест. Тъй като вече бе разпитвана, несъмнено бе уплашена и аз нямах желание бягството й да провали сделката ми. Ако беше избягала, щяха да се намерят достатъчно желаещи да й дадат убежище и надали щях да успея да я открия някога.

По това време Кола замина на лекарска обиколка с Лоуър. Като узнах за това, побеснях, защото се уплаших да не би пътуването му да е последната стъпка в престъпния му замисъл, но господин Бойл ме успокои с писмо от Лондон, в което съобщи, че лорд-канцлерът не възнамерява да пътува до имението си поне още няколко седмици. Преследващият ме кошмар — подготвена засада на лондонския път, изпочупени карети и всичката вина хвърлена на старите войници на Кромуел, превърнали се в бандити по пътищата — ме напусна, когато ми стана ясно, че Кола просто си уплътнява времето, докато чака. Нищо чудно Търлоу да беше прав и Кола да бе пристигнал в Англия, за да влезе в играта едва когато всички останали опити за сваляне на Кларендън претърпяха неуспех.

Нещо повече, дори се радвах, че можех да си отдъхна за малко след това известие, тъй като ми предстоеше извънредно важно решение и бях готов да поема път, който щеше да доведе или до пълния ми провал, или до свалянето от власт на един от великите хора в страната, а към такова нещо не се пристъпва с леко сърце.

Ето защо в тази спокойна седмица, когато Кола обхождаше графството (доколкото схващам, тук повествованието му отново отговаря на истината, защото Лоуър ми разказа как се е трудил усърдно да облекчи болежките на страдащите), аз обмислих всички възможности пред себе си, преразгледах наличните улики и те всички сочеха, че заключенията ми колко опасен е Кола са верни. Не намерих грешка в тях и се съмнявам, че някой друг би открил такава: просто никой невинен човек не би се държал по този гузен начин. Освен това отново се заех със Сара Блънди с надеждата да я убедя да ми обясни интереса на Кола към нейното семейство, та евентуално да се избавя от унижението да се поддам на прищевките на полупобъркан юноша, какъвто беше Джак Престкот.

Доведоха ми я в неголямо помещение, обикновено заемано от началника на затвора. Престоят в ареста не я беше променил особено на вид, а както се убедих, не беше и укротил дързостта й.

— Имала си време да размислиш над предишния ни разговор. Намирам се в положение да ти помогна, стига ти да ми позволиш да го сторя.

— Не съм убила доктор Гроув.

— Знам това. Но други мислят, че си го убила, и ще умреш, ако не ти помогна.

— След като знаете, че съм невинна, така или иначе сте длъжен да ми помогнете. Вие сте свещеник.

— Може и да си права. Но ти си вярна поданичка на Негово Величество, а отказа да ми помогнеш, когато те помолих за нещо съвсем дребно.

— Не съм отказала. Не знам онова, което искате да чуете.

— Заплашва те обесване, а сякаш не желаеш да избегнеш тази ужасна участ.

— Ако по волята Божия ми е съдено да умра, така да бъде. Ако ли не, ще бъда пощадена.

— Бог очаква от нас сами да се стараем да се защитим. Чуй, момиче. Не искам от теб нещо толкова ужасно. Неволно си се оказала въвлечена във възможно най-злодейски заговор. Ако ми окажеш съдействие, ще получиш не само свободата си, а и награда в добавка.

— Какъв заговор?

— Нямам намерение да те посвещавам в това.

Тя не отговори нищо.

— Ти каза — подсетих я, — че благодетелят ти господин Кола е разговарял с майка ти. Какво са си приказвали? За какво я е питал? Ти каза, че ще узнаеш.

— Тя е твърде болна, за да я разпитвам. Каза само, че господин Кола винаги се държал много любезно с нея и я слушал с голямо внимание, когато й се приискало да говори. Самият той почти нищо не казвал.

Поклатих нервно глава.

— Слушай, глупаво момиче — почти креснах към нея, — този човек е дошъл да извърши ужасно престъпление. И първото, което прави с пристигането си, е да влезе в контакт с вас. Ако не му помагаш, защо ще го прави?

— Не знам. Известно ми е само, че майка ми е болна, а той й помогна. Никой друг не се притече на помощ и ако не беше неговото великодушие, тя щеше да умре. Повече нито знам, нито искам да знам. — После ме погледна право в очите и продължи: — Твърдите, че той е престъпник. Не се съмнявам, че имате основателни причини да го мислите. Но аз не съм го виждала да се държи другояче освен с кротост и учтивост, може би по-големи, отколкото заслужавах. Ако ще да е престъпник и папист, аз такъв го виждам.

Заявявам тук, че наистина исках да я спася, стига да можех, стига тя да ми го позволеше. С цялото си сърце желаех да се пречупи и да каже каквото знае. В случай на успех с нея необходимостта от показанията на Джак Престкот щеше да отпадне и можех да откажа сделката с него. Притисках я повече и по-дълго, отколкото съм го правил с всеки друг, но тя не се предаде.

— Онази вечер не си била в Новия колеж, нито си била у дома си да се грижиш за майка си. Изпълнявала си поръчки на Кола. Кажи ми къде беше и с кого приказва. Отговори по какви задачи те прати той в Абингдън, Байчестър и Бърфорд. По този начин ще обориш обвиненията срещу себе си и едновременно с това ще си спечелиш помощта ми.

Тя вдигна глава към мен с познатото предизвикателство.

— Не зная нищо, което може да ви бъде полезно. Не знам защо е тук господин Кола, нито защо помага на майка ми, ако не го прави от християнско милосърдие.

— Ти си предавала негови съобщения.

— Не съм.

— Занесла си такова в нощта, когато е умрял Гроув.

— Не съм.

— Къде беше тогава? Установих, че не си била при майка си, както ти е диктувал дългът.

— Няма да ви кажа. Но Бог ми е свидетел, че нищо лошо не съм сторила.

— Бог няма да дойде да свидетелства на делото ти — процедих и я пратих обратно в килията й.

Бях в мрачно настроение. В този момент разбрах, че ще приема уговорката с Престкот. Бог да ми прости, дадох на това момиче всички възможности да се спаси, а тя сама се отказа от живота си.

* * *

На другия ден получих по куриер писмо от господин Търлоу. Цитирам го тук като показания от очевидец на събития, на които не съм присъствал.

Имам честта и удоволствието да ви известя за неотдавнашно развитие на нещата, което трябва да узнаете незабавно, тъй като се налага да действате без отлагане, иначе възможността ще бъде пропусната. Италианският джентълмен, от когото се интересувате, беше в нашето селище и макар че отново отпътува заедно с господин Лоуър (предполагам, че се връщат в Оксфорд), успя здраво да наплаши господин Престкот: разказите за безпощадността на Кола силно поразиха младежа и той е много загрижен с какви намерения е пристигнал тук въпросният господин.

От любопитство, както и с надежда да разкрия плановете му, беседвах с него дълго време и младият човек ми се видя представителен и приятен. Това впечатление все пак не ме спря да взема предпазни мерки, за да се защитя от евентуално негово нападение. Но такова нямаше и аз се осмелих да му съобщя за ареста на Сара Блънди, та да се върне в Оксфорд без страх, ако го измъчват някакви опасения.

Надявам се това да ви удовлетворява. Докато Кола и Престкот разговаряха, позволих си да се срещна с доктор Лоуър и му внуших да има грижата Кола да не се изплъзне незабелязан. Докторът беше извънредно разтревожен и дори разгневен, че е бил излъган, но в края на краищата отстъпи на увещанията ми да не дава на италианския си спътник повод за подозрения. Ала той е твърде прозрачен в чувствата си и не съм напълно уверен, че подобен подвиг му е по силите.

Прекарах повечето от нощта да се терзая в нерешителност, преди да стигна до очевидния извод. Престкот искаше висока цена и душата му щеше да гори в ада заради това. Ала беше цена, с която не можех да се пазаря. Нужни ми бяха тези показания, нужно ми бе да знам кой стоеше зад заговора срещу Кларендън. Надявам се от повествованието ми да личи какви огромни усилия полагах. Поне в три случая сторих всичко възможно да намеря изход от затруднителното положение. Повече от седмица се въздържах от действия и рискувах много с това си бавене. С мъка на сърце реших, че не мога да протакам повече.

Сара Блънди умря два дни по-късно. Нямам какво да добавя към това, думите ми ще са безпредметни.

Джон Търлоу ме посети вечерта на същия ден.

— Не знам дали следва да ви поднеса поздравления, или не, докторе. Постъпката ви бе правилна. И от по-голяма важност, отколкото сам подозирате.

— Мисля, че ми е добре известно значението на постъпките ми — отвърнах сухо. — Както и тяхната цена.

— А аз мисля, че не.

И тогава с безжалостното хладнокръвие, което ми бе тъй добре познато, Търлоу изложи пред мен мащабна държавна тайна. За пръв път проумях защо с връщането на Негово Величество той самият и хора от рода на Самюъл Морланд не бяха понесли никакви репресии и наказания. Узнах също истинското естество на измяната на сър Джеймс Престкот, толкова опасна, че се бе наложило да я представят за по-маловажно предателство, та истината никога да не се разкрие.

— При мен имаше на служба един войник — подхвана разказа си Търлоу, — на когото можеха да бъдат поверени и най-деликатните поръчения. Ако ми бе нужно да изпратя много опасно писмо или да осигуря охраната на затворник, винаги можех да разчитам на този човек. Беше истински фанатик в омразата си към монархията и гледаше на републиката като начало на Божието царство на земята. Искаше членовете на парламента да се избират с гласуване, включително от жените и безимотните, настояваше земята да се раздаде между всички и проповядваше пълна търпимост към всички вероизповедания. Освен всичко, притежаваше отличен ум, беше находчив и способен, та макар и прекалено умозрителен, за да бъде идеалният изпълнител. Но аз го смятах за беззаветно предан на Английската република, тъй като той намираше всички възможни форми на управление за много по-лоши.

— Уви, тук сгреших. Той беше родом от Линкълншир и много години, преди да попадне на служба при мен, бе обладан от силна признателност към местния земевладелец, защитаващ местните жители от разорение от страна на пресушаващите блатата. В решаващ миг тази негова вярност се възроди и надделя над всички разумни съображения. Дължа да кажа, че до този момент ние не знаехме нищо, докато не открихме в трупа му писмото, което Самюъл ви помоли да разшифровате.

— Какво отношение има това към сегашните събития? Моля ви, не ми говорете със загадки, моите са ми предостатъчно.

— Този земевладелец беше, то се знае, сър Джеймс Престкот, а войникът — Нед Блънди, съпруг на Ан и баща на момичето, което умря преди два дни.

Втренчих се в него изумен.

— При миналото си посещение ви разказах как Джон Мордаунт ми издаде плановете за въстанието от 1659 година. Съобщи ми за още един, не толкова значителен бунт, дори е по-уместно да го нарека местни вълнения, които сър Джеймс Престкот бе намислил да организира в Линкълншир. Нищо сериозно, но генерал Лъдлоу се канеше да прати полк, който да разгони бунтовниците, преди да са успели да създадат безредици. Нед Блънди знаеше за това и когато му заповядаха да достави телеграмата в полка, той от глупава линкълнширска лоялност предупредил Престкот и така му спасил живота, с който без съмнение щял да се прости.

— Възобновеното им познанство доведе до разкриването на нови и нови тайни, тъй като и двамата бяха фанатици и намериха помежду си много общо, обединени в ненавист към всички, желаещи мир. Блънди се бе заел да узнае всички тайни за преговорите по възстановяване на монархията, което можеше да стори с лекота, защото никой не беше толкова предпазлив в приказките, колкото беше редно. Чрез него тези тайни бе научил и Престкот. Той знаеше кой от роялистите е умишлено предаден в ръцете на правителството и какви заговори са издадени предварително, та да не навредят на преговорите.

— Бил преизпълнен от гняв и жадувал за мъст. Като научил, че кралят тайно пристига в Англия за окончателни преговори с мен, не могъл повече да се сдържи. Пристигнал в Дийл същия онзи февруари на 1660 година, когато трябвало да дойде кралят, и зачакал в засада. Не знам колко дълго се е крил там, но една сутрин, когато кралят излезе да се разходи в градината зад къщата, в която се събирахме, сър Джеймс го нападна и се опита да го прониже с шпагата си.

Не знаех нищо за тези преговори, а още по-малко за неуспешното покушение, дотолкова строго всички участници бяха опазили тайната, така че останах стъписан и от чутото, и от това, че Търлоу ми го разказва в този момент.

— Защо не успя покушението?

— За малко да успее. Кралят беше порязан по ръката, което силно го шокира, и без съмнение щеше да загине, ако някой не го бе закрил с тялото си и не пое смъртоносния удар в собственото си сърце.

— Храбър и добродетелен човек — възхитих се.

— Възможно е. И крайно непредсказуем, защото не беше някой друг, а Нед Блънди, който се пожертва и умря за владетеля, презиран от него, като позволи да се осъществи реставрация на същата тази монархия, на която се бе противопоставял през целия си живот.

Можех само да се взирам в него, след като чух невероятната история. Като видя смайването ми, Търлоу се усмихна и вдигна рамене.

— Вероятно е бил човек на честта, който е вярвал в справедливостта и не е откривал такава в убийството. Очевидно сър Джеймс не го е посветил в намеренията си. Не мога да дам смислено обяснение на подбудите му, а и не е нужно. Блънди беше отличен войник и верен другар, но никога не съм чувал да е убивал без нужда или да е проявявал жестокост към враговете. Уверен съм, че е бил щастлив да спаси живота на Престкот, но не и да му съдейства за убийство, та макар набелязаната жертва да е бил кралят.

— Ами сър Джеймс? Защо не го убихте? Мислех, че това ви е любимият метод за решаване на всички въпроси.

— Не беше лесно да бъде убит. На преговорите присъстваха малко хора и охрана почти нямаше, така че нямаше кого да пратим да го гони. Заради безопасността бяхме заложили повече на тайната, отколкото на силата. Ето защо след нападението си сър Джеймс се спаси без особени затруднения. Всеки ден прекарвахме в напрежение и очаквахме той да огласи каквото бе научил. И от двете страни го преследвахме с всички сили, но без полза. Не можехме да обявим престъплението му, тъй като бихме разкрили предмета на преговорите си, и единствената ни надежда бе да го очерним, та като проговори, никой да не му повярва. Самюъл, както обичайно, се зае с подправянето на писма и сред привържениците на краля се намериха достатъчно такива, които да бъдат подкупени, та да не се ровят и да не разузнават прекалено. Престкот избяга зад граница и там умря. Ирония на съдбата: той извърши върховното предателство към своя крал, но бе невинен в другите престъпления, които му се приписаха.

— И така, затрудненията останаха зад гърба ви.

— Не. Ни най-малко. Той не би се решил на тъй отчаяна крачка само въз основа на думата на Нед Блънди. Настоявал лично да види доказателства и Нед му ги представил.

— Какви доказателства?

— Писма, паметни записки, дипломатическа кореспонденция, извлечения, дати на срещи и имена на присъстващите. По много от всичко.

— И не се е възползвал от тях?

— Не — усмихна се тъжно Търлоу. — Бях принуден да заключа, че не са били у него, че Нед Блънди ги е потулил някъде заедно с ключа за шифъра, с който бе скрито съдържанието им.

— Следователно той е бил човекът, когото Самюъл споменава, така ли?

— Да. Малко преди смъртта си Блънди за последен път посетил семейството си. Логично е да се приеме, че е оставил пакета у тях. За такова нещо не е можел да разчита на никого друг, дори на старите си другари по оръжие. Много пъти нареждах да обискират дома им, но хората ми не откриха нищо. Ала съм уверен, че момичето и майка й единствени са знаели къде е скрит пакетът. Блънди беше твърде разумен, та да довери такава тайна на странични хора.

— А те са мъртви. И вече не могат да кажат къде е той.

— Именно. Но пък не могат да разкажат и на Джак Престкот. — Търлоу отново се усмихна. — И това е голямо облекчение за всички. Защото ако у него се окажеха тези улики, би могъл да настоява за графска титла и за половин графство към нея, а кралят би му ги дал. И Кларендън би паднал мигом.

— И вие обещахте на Престкот, че ще му дам тези документи?

— Казах само, че ще му дадете някои сведения. И напълно сте в състояние да го сторите, след като вече ви ги съобщих.

— Вие вече разполагате със сведенията, търсени от Престкот.

— Не. Но ще бъда абсолютно откровен и ще кажа, че се досещам в какво се състоят.

— И решихте да не ми го казвате, за да обрека това момиче на смърт.

— Така е. Бих предпочел да получа книжата на Блънди, за да ги унищожа. Но тъй като надеждата за това бе малка, прецених, че е по-добре никой да не се добере до тях. Ще поставят под заплаха безопасността и положението на твърде много хора, включително на мен самия.

— Принудихте ме да извърша убийство заради собствените си цели — промълвих унило, ужасѐн от жестокостта на този човек.

— Предупредих ви, че властта не е за чувствителни, докторе — отвърна тихо той. — А и какво изгубихте вие? Търсите начин да отмъстите на Кола и покровителите му и благодарение на Престкот това ще ви се удаде.

Той даде знак да повикат Престкот и младежът влезе, сияещ от самодоволство, много горд от това колко е хитър. Аз във всеки случай бях уверен, че то няма да трае дълго. Съгласих се да го отърва от съд, но разбирах, че сведенията, които щеше да чуе от моята уста, щяха да са най-суровото наказание за него. При това не бях в настроение да го щадя.

Той започна с многословни и лицемерни благодарности за проявените от мен доброта и милосърдие; пресякох ги, без да се церемоня. Знаех какво съм извършил и не желаех да бъда възхваляван за това. Беше необходимо, но моята ненавист и презрение към човека, принудил ме да извърша престъпление, не знаеха граници.

Търлоу като че забеляза моя гняв и раздразнение и се намеси, преди да съм дал воля на яда си.

— Въпросът е в това, господин Престкот: кой ви поведе към вашите изводи? От кого получавахте подсказвания и намеци, които да ви уверят, че Мордаунт е виновен? Вие ми разказахте много за вашето разследване, но не всичко, а аз не обичам да ме лъжат.

Младежът се изчерви при това обвинение и се опита да се престори, че заплахата, стаена в тихия и мек глас на Търлоу, не го стряска. А Търлоу, когото го биваше повече от всеки друг да всява голям ужас с минимални усилия, продължи с хладна невъзмутимост:

— Повтарям, нещичко премълчахте. От вашия собствен разказ следва, че дори не сте подозирали за съществуването на Самюъл Морланд, и все пак без труд сте узнали за него и интересите му. Не сте имали препоръчително писмо до управителя на лорд Бедфорд и все пак управителят ви е приел и щедро ви е снабдил с всевъзможни сведения. Как постигнахте това? Защо му е било на човек като Колъп да разговаря с вас? А именно този разговор се явява преломният момент във вашето дирене, не е ли така? До срещата с него всичко е било забулено в мрак и мъгла, а после внезапно е станало ясно и разбираемо. Някой ви е казал, че Мордаунт е предател, осведомил ви е за връзката му със Самюъл Морланд и ви е подкрепял в разследването ви. Дотогава сте имали само подозрения и догадки.

Престкот още се инатеше, но бе навел глава като ученик калпазанин, дето не си е научил урока.

— Надявам се, няма да ни разправяте как всичко сте измислили сам. Доктор Уолис се подложи на опасност заради вас и двамата имате договорка. Сделката ще изгуби силата си, ако не изпълните своите обещания.

Накрая той вдигна глава и погледна Търлоу, а по лицето му плъзна странна, почти безумна усмивка.

— Узнах го от близък човек.

— Близък човек? Колко мило от негова страна. Няма ли да благоволите да кажете името му?

Чак се наведох напред в предвкусване на следващите му думи, защото бях уверен, че те ще дадат отговор на въпроса, заради който бях заложил толкова много.

— Кити — каза той и аз се втренчих в него с пълно недоумение.

Това име нищо не ми говореше.

— Кити — повтори както винаги напълно невъзмутимият Търлоу. — Кити. И той е…?

— Тя е блудница. Поне някога беше такава.

— Както изглежда, е много добре осведомена.

— Много се издигна в занаята си. Удивително как щастието се усмихва на някои, нали? Когато я срещнах за пръв път, тя вървеше пеша към Тънбридж, за да поработи там. Не мина и половин година и вече се радваше на пълно благополучие като метреса на един от най-властните хора в страната.

Търлоу се усмихна насърчително с неговия си благ маниер.

— Тя е извънредно здравомислещо момиче — продължи Престкот. — Когато беше още никоя, проявих добрина към нея, а щом я срещнах случайно в Лондон, тя ми се отплати пребогато, като ми разправи слуховете, стигнали до ушите й.

— Случайно значи?

— Да. Аз се разхождах, а тя ме видя и ме спря. Просто минаваше покрай мен.

— Да, разбира се. Ами големецът, който я издържа? Неговото име?

Престкот изправи гръб в креслото.

— Лорд Бристол — каза. — Но моля ви, не ме издавайте пред никого, че съм ви казал. Обещах да си мълча.

Въздъхнах тежко и не само затова, че разследването ми беше напреднало неизмеримо, а и защото отговорът на Престкот беше очевидно искрен. Ако на господин Бенет не му беше в характера да постави всичко на карта, то Бристол бе в състояние безгрижно и безразсъдно да рискува каквото притежава. Смятан бе за най-близкия съветник на краля, макар да нямаше нито пост, нито власт. Открито изповядваше католицизъм, което препятстваше назначаването му, и Кларендън неизменно удържаше връх над него във всички политически дела. Това тровеше живота на Бристол, но без съмнение той бе човек с голяма храброст и лоялност и бе останал редом с краля по-дълго от мнозина други, делил с него изгнанието и нищетата. Беше човек с изключителни качества, блестеше с образование, красив на външност и с изискани обноски, а в разговор се отличаваше с красноречие. Способен беше да се залови с всичко, без да го докара докрай, защото колкото и големи да бяха способностите му, бяха далеч превъзхождани от неговото тщеславие и честолюбие. При това увереността в собствените му дарби му замайваше главата и го подвеждаше. Отстояваше държавни мерки, в които нямаше ни зрънце благоразумие и които криеха немалка заплаха за спокойствието в страната, но беше така убедителен, че изглеждаха като единствените възможни. Нямаше да е трудно дворът да бъде убеден, че е замислял убийството на Кларендън, тъй като бе напълно способен на такова безразсъдство.

— Бъдете спокоен, няма да излъжем доверието ви — каза Търлоу. — Отново ви благодаря, млади човече. Вие много ни помогнахте.

Престкот го погледна изненадано.

— И това е всичко? Не ви е нужно нищо повече от мен?

— Може би по-късно. Но засега нищо повече.

— В такъв случай — каза Престкот и се извърна към мен — няма ли да ми съобщите още някои сведения? Доказателствата за вината на Мордаунт, както ми каза господин Търлоу, несъмнено съществуват. Е, къде са те? У кого са?

Дори в пълното си униние почувствах жалост към него. Той беше глупав и заблуден, ту жесток, ту доверчив, склонен към насилие телом и духом, превзет от жлъч и суеверия, истинско извратено чудовище. Но единственото му искрено чувство бе благоговейната обич към баща му и вярата в благородството на родителя го бе поддържала във всичките му странствания и премеждия. Душата му бе дотолкова покварена от злоба и отмъстителност, че беше трудно да се види доброто зрънце в нея, и все пак, то съществуваше.

Не ми достави никакво удоволствие да угася тази искра и да му кажа, че със своето жестокосърдечие сам е сътворил своето последно и съдбовно нещастие.

— Къде се намират те бе известно само на един човек.

— Името му, господине. Веднага ще отида при него.

Той напрегнато се приведе напред и младежкото му лице пламтеше от вълнение.

— Нейното име… е Сара Блънди. Същата онази, за чиято смърт настоявахте. Затворихте й устата завинаги и сега доказателствата ще останат навеки неоповестени, тъй като тя несъмнено ги е скрила надеждно. Никога няма да успеете да докажете невинността на баща си, нито ще си върнете имението. Името ви завинаги ще си остане с петното на измяна. Това е справедливо наказание за вашите грехове. Ще ви се наложи да живеете със съзнанието, че сам сте творец на бедите си.

Той се облегна на креслото и се усмихна хитро.

— Шегувате се с мен. Явно такъв ви е навикът, но моля ви, бъдете откровен. Кажете ми истината.

Повторих, като добавях нови и нови подробности, докато усмивката не се изтри от лицето му и ръцете му не започнаха да треперят. Не ми донесе никакво удовлетворение, че на главата му се стовари още един съкрушителен удар, макар да имаше някакво възмездие в това. Когато му разказах как баща му е предал и едва не е убил краля, от гърлото му се изтръгна ръмжене, а на изкривеното му лице се изписа тъй демонично изражение, че май уплаши дори Търлоу.

За щастие Търлоу беше запазил някогашната си предвидливост и зад вратата чакаше слуга, готов да се намеси при нужда. Когато приключих, Престкот скочи и ме сграбчи за врата и като нищо щеше да ме убие, ако имаше няколко секунди на разположение, но бе дръпнат със сила и повален на земята.

Като свещеник, то се знае, вярвам, че у хората може да се вселява Дяволът, но винаги го бях използвал безгрижно като фраза с преносен смисъл. Не бих могъл да греша повече и скептиците, които не вярват в подобни неща, са заблудени от собствената си самомнителност. Демоните съществуват действително и са способни да завладеят душите и телата на хората, да ги хвърлят в буйство, изпълнено със злоба и жажда за разрушение. Престкот бе живото доказателство, което веднъж завинаги ме избави от скептицизма, защото никой човек не е ставал свидетел на такъв животински бяс, какъвто аз видях в онази стая. Чудовищният дявол, настанил се у Престкот, бе управлявал мислите и постъпките му вече много месеци, но бе подхождал предпазливо и с коварство, така че никой не бе подозирал за присъствието му.

Сега, когато на надеждите му бе сложен край, всичкото му изстъпление и свирепост бликнаха на показ, той се търкаляше по пода, дереше дъските с нокти, докато изпод тях не рукна кръв и не остави върху дървото тънки червени линии. Нужни бяха немалко усилия да бъде вързан, но и тогава не можахме да му попречим отново и отново да блъска главата си в мебелите и да се мъчи да ни ухапе, когато непредпазливо протягахме ръце към него. През цялото време крещеше ужасни сквернословия (за щастие повечето думи бяха съвършено неразбираеми) и продължаваше да напада, докато не бе вързан по-здраво и устата му не бе запушена с кърпа. Накрая бе отведен в университетския затвор в очакване някой родственик да го прибере.

Дванадесета глава

Веднага бих заминал за Лондон, дори да не бях узнал — и то от кого само: от господин Уд!, — че след като научил за смъртта на Сара Блънди, Кола избягал от Оксфорд. Сега и тя, и майка й бяха мъртви, той се бе лишил от предполагаеми помощници и по-нататъшното му оставане в Оксфорд ставаше безпредметно. По-важно беше друго: Кола със сигурност беше научил, че Престкот е изпаднал в буйна лудост. Ако Търлоу беше прав и първият опит за покушение над Кларендън трябваше да извърши младият безумец, то Кола нямаше как да не разбира, че вече се е лишил от пешката си и сега му се налагаше лично да влезе в играта. Тази мисъл повече от всяка друга ме подтикна да тръгна възможно най-бързо.

Пътешествието, както винаги, беше изтощително. Докато се друсках в каретата, мислех си как моят обект имаше само няколко часа преднина. Но когато пристигнах на Чаринг Крос, никой не си спомни човек, който да отговаря на описанието му. Ето защо се отправих към Уайтхол, където с най-голяма вероятност можех да открия господин Бенет и помолих да му докладват, че коленопреклонно моля да бъда приет по неотложен въпрос.

Той ме прие след час, това отлагане ме засегна, но всъщност се бях приготвил за още по-дълго чакане.

— Надявам се наистина да идвате по важна работа, докторе — каза, когато влязох в кабинета му и с облекчение видях, че е сам. — Такова бързане не е присъщо за вас.

— Предполагам, че поводът е достатъчно важен.

— Е, кажете какво ви притеснява сега. Пак онези заговори ли?

— Именно. Преди да ви обясня, трябва да ви задам извънредно съществен въпрос. Когато преди няколко седмици ви съобщих за подозренията, говорихте ли пред някого за тях?

Той вдигна рамене и се намръщи при скрития упрек.

— Възможно е.

— Това е много важно. Иначе не бих ви питал. Не минаха и два дни след разговора ни, и Кола уби моя доверен слуга, чието име ви назовах. После се появи в Оксфорд, където се опита да убие и мен. Знаеше, че имам копие от предназначено за него писмо, и го открадна заедно с едно друго, което пазя от години. Стигнах до извода, че зад присъствието му тук стои лорд Бристол. Нужно ми е да знам дали сте споменавали пред негова светлост за моите подозрения.

Господин Бенет дълго мълча и видях, че острият му и ясен ум преценява думите ми от всички страни, както и всички възможни последици от тях.

— Надявам се, не предполагате…

— Ако беше така, не бих го споменал пред вас. Но вашата лоялност към приятелите е широко известна и е нямало как да очаквате, че човек, дължащ толкова много на краля, ще се обърне срещу него. И смятам, че набелязаната от Кола жертва не е кралят, а лорд-канцлерът.

Това го учуди, но сякаш сега неща, които преди бяха изглеждали мъгляви, му се изясниха.

— В отговор на въпроса ви ще кажа, че май споменах за това на лорд Бристол или във всеки случай на някого от приближените му.

— Отношенията му с лорд Кларендън все така ли са лоши?

— Все така. Но не чак толкова, та да повярвам, че се е решил на подобни действия. Той е склонен към необмислени интриги, но винаги съм го смятал за твърде слаб, за да постигне нещо. По-добре кажете как и защо стигнахте до такъв извод.

И аз разказах. Господин Бенет ме изслуша с най-голяма сериозност, без да ме прекъсне дори когато признах, че съм се съветвал с Джон Търлоу. Когато завърших, той отново дълго мълча.

— Така… — рече най-накрая. — Въже за обесването на граф. Трудно е за вярване, но няма как да не повярвам. Въпросът е как да се постъпи при тези неимоверно сложни обстоятелства.

— Марко да Кола трябва да бъде спрян, а Бристол наказан.

Господин Бенет ми хвърли презрителен поглед.

— Да, разбира се. Но е по-просто да се каже, отколкото да се направи. Знаете ли какви са плановете на Кола?

— Не в подробности.

— А как се свързва с лорд Бристол?

— Не.

— Дали има писма или материални улики, че го е правил някога?

— Не.

— И какво очаквате? Да обвиня Негова Светлост в държавна измяна? Навярно сте забравили, че той ми оказа такова покровителство, каквото аз на вас. Ако скъсам с него, то трябва да съм безукорен в основанията си, иначе ще бъда обвинен в черна неблагодарност. Ако лорд Бристол падне, с него ще падне и половината двор, и кой тогава ще удържа Кларендън, кой ще удържа самия крал? Самото управление на страната ще бъде подкопано. Казвам ви, доктор Уолис, не е за вярване, че човек може да рискува толкова много.

— Но ето че е рискувал. Той трябва да бъде спрян и вие да заемете мястото му.

Бенет се втренчи в мен мълчаливо.

— Далеч съм от мисълта да ви лаская и не казвам нищо, което сам не чувствате в сърцето си. Всеизвестно е колко високо ви цени Негово Величество. Също толкова очевидно е каква полза ще донесете като противовес на интересите на лорд Кларендън. На лорд Бристол за това му пречи собствената му липса на умереност. На вас ви е по силите и ще се справите по-добре, ако бъдете избавен от неговите безразсъдства. Трябва да скъсате с него и да го низвергнете. Ако не го направите, може да бъдете сигурен, че той все пак ще падне и вие ще паднете заедно с него.

Той все още мълчеше, но аз бях набрал смелост и продължих, като знаех, че изказвам на глас най-съкровените му мисли.

— Имате дълг пред него като към покровител, който ви е издигнал и поддържал, и аз знам, че с вашата преданост напълно сте изплатили този дълг. Само че не сте задължен да го поддържате в лошото и тази негова крачка слага край на всички ваши задължения.

Накрая думите ми го убедиха и той отпусна глава в дланите си с опрени на бюрото лакти — най-непринудената поза, която някога бе заемал пред мен.

— Значи да поставя всичко на карта, така ли, докторе? Ами ако Кларендън все пак бъде убит и Бристол наистина заеме мястото му? Какво ще стане с мен и моите близки? А помислихте ли вие самият колко дълго ще запазите мястото си?

— Не по-дълго от седмица-две. Но се съмнявам, че ще остана жив толкова дълго, така че изгубеният пост няма да ми е грижа.

— Често съм размишлявал какво трябва да бъде истинското ми място в двора. Вие, без съмнение, ме смятате за амбициозен и сте прав. Но съм също така верен слуга на Негово Величество и каквото и да съм желал за себе си, винаги съм го съветвал да предприеме онова, което съм смятал за най-правилно. Заслужавам най-високите постове в страната. Кларендън винаги ми е стоял на пътя, както възпрепятства всички, които са по-млади и енергични от него. И вие твърдите, че трябва да изоставя човека, който винаги е бил добър с мен, и да съдействам да се задържи на власт онзи, който презира въздуха, дишан от мен?

— Не казвам да му съдействате да се задържи на власт. Само посочвам, че не бива да допускате името ви да се свърже с убийство, а мълчанието ви ще стане тъкмо такова свързващо звено.

Господин Бенет се замисли, после отстъпи — и за минута не се бях съмнявал, че тъкмо така ще стане.

— Как възнамерявате да постъпите? Да поискате обяснение от лорд Бристол или да известите лорд Кларендън?

— Второто. Нямам желание да повдигам обвинения. Нека го направят други. Да тръгваме, доктор Уолис, ще ме придружите.

* * *

Никога преди не бях срещал лорд-канцлера на Англия, макар че, то се знае, бях го виждал отдалеч. Гротескната му пълнота не беше изненада за мен, но виж, леснината, с която получихме достъп до него, ме учуди. Той не беше човек, който огражда собствената си личност с показна церемониалност; без съмнение годините, прекарани в изгнание, когато бе живял в оскъдица и често му се бе налагало да се справя дори без прислуга, го бяха научили на добродетелта на простотата — макар да отбелязвах, че същите тези лишения не бяха дали подобен урок на господин Бенет.

Както каза господин Търлоу, Кларендън беше неимоверно предан на владетеля, който в много случаи се държеше недостойно с него, а в следващите години щеше да се отнесе още по-подло. И все пак Кларендън решително го поддържаше и доколкото успяваше, го въздържаше от безразсъдни ходове. По време на изгнанието той неуморно се трудеше за връщането на краля, а щом великата цел бе постигната, с всички сили се бореше за стабилността на короната. Най-голямата му слабост бе онази, която често се среща у хора на преклонна възраст — залагаше твърде много на мъдростта на преминалите години. Безспорно, почитта към по-възрастните е добродетел, но да се очаква такава безусловно е много глупаво и предизвиква единствено неприязън. Беше създал ненужен антагонизъм с господин Бенет, тъй като и двамата бяха трезви, здравомислещи хора и това ги правеше естествени съюзници. Но Кларендън неизменно пречеше на издигането на приятелите на Бенет и много рядко допускаше постове и звания да попадат извън кръга на приближените му.

Все пак враждата между тези двама придворни външно не се проявяваше в нищо. Церемониалната учтивост на Бенет и вроденият авторитет на Кларендън водеха дотам, че непосветен или неособено наблюдателен човек би ги помислил за свързани от сърдечна дружба. В действителност изобщо не беше така и аз знаех, че хладнокръвието на господин Бенет е престорено, че той е крайно разтревожен за изхода на тази среща.

Когато ставаше дума за наистина важни дела, господин Бенет нямаше навик да прикрива същността зад изискани похвати и тънки намеци. Той ме представи като свой подчинен и аз се поклоних, а после без заобикалки обяви, че имам да докладвам за въпрос от извънредно значение. Кларендън присви очи, припомнил си кой съм.

— Учуден съм, че ви срещам в подобно обкръжение, докторе. Изглежда сте способен да служите на много господари.

— Служа на Бог и на правителството, милорд — отвърнах. — На Бог, защото така повелява дългът ми, а на правителството, защото бях помолен. Ако услугите ми не бяха поискани, на драго сърце бих си изживял живота в приятна анонимност.

Той остави този отговор без внимание и закрачи из стаята, в която ни прие. Господин Бенет мълчеше, а лицето му изразяваше едва скривана тревога. Беше наясно, че цялото му бъдеще зависи от това как ще се проявя в словесния дуел.

— Намирате ли ме дебел, господине?

Въпросът очевидно беше адресиран към мен. Лорд-канцлерът се спря насреща ми с ръце на кръста и задъхан от усилията, които му бяха стрували няколкото крачки.

Погледнах го право в очите.

— Разбира се, че да, милорд.

Той изсумтя с удовлетворение, после докрета до креслото си, седна и с жест позволи и на нас да направим същото.

— Мнозина са ме гледали също както сега вие в очите и са се клели, че имам поразителна прилика с Адонис — отбеляза той. — Очевидно високата длъжност крие такова очарование, че е способна да изопачи зрението. Такива хора изпъждам незабавно. А сега, господин Бенет, кажете кое ви накара да преодолеете отвращението си от мен. И защо доведохте със себе си този господин.

— С ваше позволение, ще предоставя на доктор Уолис да ви запознае с въпроса. Той разполага с всички нужни сведения и ще ги изложи много по-добре.

Канцлерът се обърна към мен и аз отново предадох възможно най-сбито същината на проблема. Длъжен съм да си призная всичките слабости: повествованието ми ще е лишено от всякаква полза, ако се придържам към маниера на италианеца и пропускам онова, което хвърля сянка върху мен самия. Не разказах на Кларендън за Сара Блънди.

Вече бях привикнал към онова, за което говорех, и фактите бяха престанали да ме смайват. И все пак бе поучително да видя как по-обикновени хора (ако ми е позволено за кратко да характеризирам лорд-канцлера като такъв) възприемат обвинения, очевидни за мен. Лицето на Кларендън застина и пребледня, докато излагах хода на моето разследване и изводите си, устните му се стиснаха гневно и накрая дори нямаше сили да погледне човека, донесъл му тези новини.

Когато приключих, настъпи дълго, много дълго мълчание. Господин Бенет не пожела да заговори, а лорд-канцлерът явно не беше в състояние. Аз, от своя страна, сметнах мисията си за завършена — бях съобщил изводите си на онези, в чиито ръце бе властта да предприемат мерки. Съзнавах тежестта на думите си и отново бях поразен от ужасяващата им мощ, защото думите могат само за времето от едно мигване да свалят от власт важни личности и няколко фрази постигат повече, отколкото цяла армия за година. Хората висят пред ближните си на тънката паяжинка на своята репутация, която е тъй крехка, че и от дъх може да се разпадне.

Накрая Кларендън прекъсна мълчанието си и ме подложи на най-строгия и щателен разпит, който съм преживявал някога. Беше адвокат и като всички от съсловието си нищо не обичаше повече от това да блесне с дарбата си при разпит, който продължи повече от половин час, и на всички въпроси аз отговарях възможно най-точно и без раздразнение. Отново ще бъда откровен: макар че в по-голямата си част отговорите ми го удовлетворяваха, той безжалостно диреше несъответствия в разказа ми и всички слаби места в него скоро бяха открити за по-нататъшно разглеждане.

— И така, доктор Уолис, вярването ви във военните способности на господин Кола…

— Основава се на разказа на търговец, който го е откарал от Кандия във Венеция — отвърнах. — Търговецът нямаше никаква причина да ме лъже, тъй като не знаеше за интереса ми към венецианеца. Той не принадлежи към благородното съсловие и все пак го смятам за надежден свидетел. Разказа ми каквото е видял и чул, и изводите ми в никой случай не почиват само върху неговите впечатления.

— А връзката на господин Кола с радикали?

— Изцяло се потвърждава от осведомителите ми в Нидерландия и от моя слуга. В Оксфорд господин Кола също не се забави да влезе във връзка със семейство, което има скандална слава.

— А със сър Уилям Комптън?

— Надежден свидетел го е видял в дома на сър Уилям, където той е прекарал много дни. На няколко пъти са обсъждали вас, пътя, по който е предстояло да минете след няколко седмици, и са изразили надежда да бъдете нападнат по време на пътуването си.

— С лорд Бристол?

— Както ви е известно, сър Уилям принадлежи към поддръжниците на лорд Бристол.

— Същото важи и за господин Бенет.

— Изложих пред господин Бенет моите подозрения още без да имам ни най-малка представа кой стои зад Кола. Той ги е споделил с лорд Бристол и преди да минат двайсет и четири часа, Кола уби моя слуга. Няколко дни по-късно самият аз едва не станах жертва на покушение.

— Това не е достатъчно.

— Да, но има и още. Както е известно, лорд Бристол се застъпва за съюз с Испания, а Кола е близък с посланика й в Нидерландия. Лорд Бристол е открит католик и следователно не признава властта на краля, на парламента и на законите в страната ни. И това не е първият път, когато се впуска в безразсъдни интриги. Нещо повече, месеци наред задкулисно е ръководил един младеж в опит да предприеме ход срещу вас, като е опетнил името на лорд Мордаунт.

Накрая вече нямах какво да добавя. Или бях убедил Кларендън, или не. Много е странно усещането да се опитваш да убедиш някого, че всеки момент може да го убият. В полза на лорд Кларендън говореше това, че отказваше да го повярва, докато не му бъдеха предоставени основателни доказателства. Немалко високопоставени хора биха се уловили само за най-бегло подозрение и сами биха измислили допълнителни улики, та да унищожат съперника си.

— Но те никога не са се срещали? Никой не ги е виждал заедно? Никакви писма? Никой не е подслушал разговор между тях?

Поклатих глава.

— Не, това е слабо вероятно. Здравият разум диктува всички контакти да бъдат чрез трето лице.

Кларендън се облегна на креслото си и чух как то изскърца под тежестта му. Господин Бенет през цялото време седеше безучастно и по лицето му не личаха никакви емоции: той с нищо не ми помагаше, нито ми опонираше, просто пазеше мълчание, докато Кларендън не се обърна към него.

— Вас това убеди ли ви?

— Не се съмнявам, че може да ви грози опасност и че е редно да се предприемат мерки, та да бъдете опазен от атентат.

— Много великодушно от страна на човек, който никак не ме обича.

— Не. Вие сте пръв министър на Негово Величество и дългът на всички нас е да ви защитаваме като самия крал. Ако кралят реши да ви отстрани, не бих си дал труда да предотвратя падането ви от власт, надявам се това ви е известно. Но да принуждавам Негово Величество към такова нещо би било измяна, също както незаконното убийство на някой е престъпление. Ако Бристол се стреми към нещо подобно, не желая и да го познавам.

— А вие мислите ли, че се стреми към това? Ето там е въпросът, нали така? Не възнамерявам да седя със скръстени ръце и да чакам дали удар с нож в гърба ми ще докаже правотата на доктор Уолис. Не мога да обвиня лорд Бристол в държавна измяна, тъй като доказателствата срещу него са недостатъчно солидни, а кралят би приел опит да го призова пред съда като злоупотреба с положението ми от моя страна. Така че няма да прибягвам към подобни мерки.

— В миналото сте го правили — припомни господин Бенет.

— Рядко и в този случай няма да го направя. Лорд Бристол, също както и аз, беше редом с краля и неговия баща повече от двайсет години. Заедно делихме изгнание, отчаяние и лишения. Обичах го като брат и го обичам до днес. Не мога да му причиня зло.

Разговорът между двамата продължи в същия дух: нищо освен умереност, предпазливост и съжаления. Такива са маниерите на придворните, които обличат изказванията си в тайнопис, по-сложен и непроницаем от жалките кодове на дребните заговорници, които бяха мои всекидневни противници. Дори не се съмнявам, че те вярваха във всяка своя изречена дума; но тук се водеше — неизказан и подразбиран — друг, много по-безжалостен разговор, в който двамата събеседници търгуваха помежду си и всеки се опитваше да извлече полза за себе си от обстоятелствата, създадени от мен.

Не ги презирам заради това; всеки вярваше, че неговата и на привържениците му победа ще допринесе за общото благо. Нито смятам подобна гъвкавост за грешка, тъй като в последните години Англия пострада зле заради хора с твърди принципи, които отказваха да се огънат и не бяха способни да се променят. Това, че Кларендън и Бенет се състезаваха за благоволението на краля, само добавяше блясък към славата на Негово Величество. Да се изтръгва със сила това благоволение и да бъде лишаван той от правото си на избор — такъв бе грехът на парламента в миналото и на лорд Бристол в настоящето. Ето защо и на двете сили трябваше да се противостои.

Не бях също така учуден, че двамата искаха както трябва да оценят възможните вреди, които падането на Бристол щеше да донесе на тях самите. Защото последиците щяха да бъдат мащабни, каквито са винаги, когато големи сили търпят поражение. Семейство Дигби, което той оглавяваше, имаше много последователи в камарата на общините и в западните райони на страната; много негови приятели и роднини заемаха постове в двора и в правителството. Да се отстрани лорд Бристол бе едно; да се изкорени фамилията му от властта — съвсем друго.

— Надявам се, можем да направим извод, че италианецът трябва да бъде спрян — каза лорд-канцлерът с първата загатната усмивка, която видях, откакто му съобщих сведенията си. — Това е първата задача. По-сериозно затруднение, ако мога така да се изразя, представлява лорд Бристол. Не желая да го обвинявам, още по-малко да възбуждам против него дело в парламента. Вие ще го направите ли, господин Бенет?

Той поклати глава.

— Не мога. Твърде много от хората му са и мои хора. Това ще посее раздор помежду ни и доверието към мен ще секне. Няма да го поддържам, но и не се каня да му забия нож в гърба.

И двамата замълчаха; целта ги привличаше, но не и начините за постигането й. Накрая реших да се намеся, малко смутен от това, че предлагам съвет на по-високопоставени, без да ми го искат, но пък уверен, че не им отстъпвах по способности.

— Може той сам да си навлече падението — обадих се.

И двамата ме изгледаха внимателно, без да знаят дали да ме упрекнат, че съм заговорил, или да ми позволят да продължа. Накрая Кларендън ми кимна в знак на разрешение.

— Лорд Бристол е своенравен и уязвим със своето тщеславие и прекомерно развито чувство за чест, при това е любител на показните жестове. Това го е демонстрирал неведнъж. Трябва да бъде принуден да действа толкова неблагоразумно, че дори кралят да изгуби търпение.

— И как да го постигнем според вас?

— Той предприе опит чрез онзи младеж на име Престкот, който се провали. Сега предстои да бъде спрян Кола. А после Бристол трябва да бъде дразнен и провокиран до степен да забрави здравия разум. Да се наеме нов убиец не е просто, това ще му отнеме поне няколко месеца. Започнете настъпление срещу него в най-скоро време, за да спечелите преднина.

— И какво да предприемем?

— Има различни възможности. Той е настоятел на моя университет; може да предложите да бъде свален от този пост на основание, че е католик. Да бъдат отстранявани негови поддръжници от длъжностите им.

— Това няма да го тласне към безразсъдство, само ще го ядоса.

— Милорд, може ли да говоря направо?

Кларендън кимна.

— Дъщеря ви се омъжи за херцога на Йорк против волята ви и без ваше знание.

Кларендън бавно кимна, готов да се разгневи. Господин Бенет застина като каменна статуя, докато аз произнасях най-опасните в живота си думи. Самото споменаване в присъствие на канцлера на този злополучен брак можеше да струва на човек кариерата му, тъй като по този повод Кларендън за малко не се бе лишил от своята. Рисковано бе дори да се намеква, камо ли да се подхваща разговор на тази тема, както се канех да направя аз. Издържах някак студения и неподвижен поглед на лорд-канцлера и се направих, че не забелязвам как господин Бенет няма намерение да ме подкрепя.

— Колебая се да предложа такъв ход, но на лорд Бристол трябва да бъде внушено, че Нейно Величество кралицата е безплодна и че вие сте били наясно, когато сте уредили този брак.

Настана мъртва тишина и аз се уплаших, че ще стана жертва на гнева му. Той отново ме изненада: вместо да избухне, попита ме с леден глас:

— И как ще помогне това?

— Лорд Бристол ви завижда за вашето издигане. Ако бъде уверен, че замисляте да поставите на трона дъщеря си, злоупотребявайки с безплодността на кралицата, ще го обземе още по-голяма завист заради бъдещето ви и може да се опита да предприеме свалянето ви в камарата на общините. Ако господин Бенет откаже да подкрепи такъв ход в критичния момент, той ще пропадне и кралят ще се увери, че има до себе си човек, който се е опитал публично да узурпира властта му, като действа за свалянето на първия му министър. Ще му се наложи да действа, за да спаси репутацията на короната.

— И как да бъде тази басня пусната в обръщение?

— Мой млад колега в Оксфорд, доктор Лоуър, има голямо желание да пробие в Лондон. Ако го покровителствате, може да позволи да се говори от негово име, че е преглеждал кралицата и е открил медицински доказателства, че е бездетна. Естествено, ако бъде поставен под клетва, доктор Лоуър ще каже истината, тоест, че никога не е преглеждал кралицата.

— Разбира се — намеси се господин Бенет, — ако приемете предложението, ще ви се наложи да приемете на доверие, че аз ще ви подкрепя в решителната минута. На драго сърце ви давам дума, но предполагам, че в подобен случай тя не е достатъчна.

— Мисля, че има начини да стане така, та да е във ваш интерес да удържите на думата си.

Бенет кимна.

— Това е всичко, за което моля.

— Нима сте съгласен? — попитах смаян, че предложението ми не срещна съпротива и възражения.

— Мисля, че да. Ще положа всички усилия да използвам падането на лорд Бристол за укрепване на позициите ми пред краля. Господин Бенет пък ще го използва за засилване на своите позиции, та след време да може да ме измести. Но в настоящето можем да се смятаме за съюзници за достигане на общата и нужна цел.

— Италианецът не бива да създава пречки — добави Бенет. — Няма как да бъде арестуван и предаден на съд, където може да проговори. Правителството не бива да допуска да бъде разклатено от слухове за измяна в най-близкото обкръжение на краля.

— Той трябва да бъде убит — отсякох. — Дайте ми войници и ще се погрижа за това.

И тъй, всичко бе договорено. Малко по-късно напуснах кабинета на лорд-канцлера, уверен, че съм изпълнил дълга си и сега мога да се отдам на личната си мъст.

Тринадесета глава

След този разговор Кларендън не напускаше дома си, окръжи се със стражи и се оправдаваше с това, че подаграта му се е изострила (не беше измислен предлог, тъй като тази болест го измъчваше от дълги години). Отмени пътуването си в Корнбъри и излизаше от вкъщи само за да направи краткия преход от Пикадили до Уайтхол, за да се види с краля.

Аз издирвах Кола, като използвах всички предоставени ми ресурси. Петдесет войници бяха поставени под мое разпореждане и всички осведомители до един бяха притиснати да съдействат. Бяха арестувани всички радикали, до които успях да се добера, в случай че италианецът е потърсил убежище при тях. Къщата на испанския посланик беше дискретно наблюдавана, разпратих хора из таверни и странноприемници да търсят сведения. Доковете също бяха наблюдавани и помолих моя приятел, търговеца господин Уилямс, да разпространи, че трябва да ми бъде докладвано за всеки чужденец, който пожелае да бъде превозен по море.

Както съм чувал, французите се справят по-добре с подобни задачи, тъй като разчитат на сила, която наричат „полиция“, да съблюдава реда в населените места. След безплодното търсене на Кола започнах да си мисля, че навярно и на нас в Лондон ще ни е от полза нещо подобно, макар да бе малко вероятно да се случи. Ако имахме такъв отряд, може би по-скоро бихме издирили Кола и може би той изобщо не би стигнал тъй близо до осъществяване на замисъла си. След три дни, пълни с разочарование, разбрах, че усилията ми са напразни. Как можеше да изчезне безследно човек, който толкова биеше на очи? Трябваше да е в Лондон, защото къде другаде би могъл да се скрие? Само че той сякаш се беше изпарил.

Естествено, постоянно ми се налагаше да докладвам за хода на издирването на лорд Кларендън и господин Бенет и чувствах как ден след ден доверието им към мен се топи, щом всеки път признавах за неуспеха си. Господин Бенет не каза нищо направо, но го познавах достатъчно добре и разбирах, че сега на карта е и моето собствено положение, че съм длъжен да открия италианеца възможно най-скоро, иначе щях да се лиша от неговото покровителство. Посещението на четвъртия ден бе най-лошо от всички, защото отново бях подложен на безброй въпроси и на нарастващата му студенина. Така че след като то приключи, вървях към реката, потънал в униние.

Внезапно се спрях, осъзнал, че съм забелязал нещо много важно, но не успявах да осмисля какво е то. Обзе ме предчувствие, че съм заплашен от голяма опасност, и то не ме напускаше, колкото и да се опитвах да уловя мимолетната мисъл, породила такова усещане. Помня, че утрото бе прекрасно и за да се поразсея, реших да се разходя от службата на господин Бенет през Котън Гардън, а после през тесен проход в Сейнт Стивънс Корт, за да стигна до Уестминстърските стълби. Именно в тесния проход, затворен с тежки дъбови порти от двете страни, тревогата ме обзе за пръв път, но аз я пренебрегнах и продължих да крача. Едва когато излязох на кея и се канех да се кача в лодката си, осъзнатият вече факт стигна до мен и аз бързо се върнах и се обърнах към най-близкия пазач.

— Вдигни тревога — поръчах му, като го известих за пълномощията си. — В сградата е проникнал наемен убиец.

Дадох му описание на италианеца, а после се върнах при господин Бенет и нахълтах в кабинета му без всякакви предварителни церемонии.

— Той е тук — обявих. — В двореца е.

Господин Бенет ме изгледа недоверчиво.

— Видяхте ли го?

— Не. Подуших го.

— Моля?

— Усетих мириса му. В прохода. Той се парфюмира с конкретен парфюм, който не може да се сбърка и с който не би се клепал нито един англичанин. Долових точно него. Повярвайте ми, тук е.

Господин Бенет изпъшка.

— И какво предприехте?

— Известих стражата и започнаха претърсване. Къде е кралят? Ами лорд-канцлерът?

— Кралят се моли, а лорд-канцлерът не е в двореца.

— Трябва да поставите допълнителна стража.

Господин Бенет кимна и незабавно повика служители да им дава разпореждания. Струва ми се, че тогава за пръв път разбрах защо Негово Величество го ценеше толкова много. Действаше спокойно, без да проявява тревога, но предприемаше възможно най-решителни действия. Не минаха и няколко минути и стражата заобиколи краля. Молитвата завърши предсрочно, но не така прибързано, че да разтревожи придворните. Малки отряди от войници се пръснаха из двореца да обискират стотиците му апартаменти, коридори и дворове.

— Надявам се да сте прав — каза господин Бенет, докато стояхме край прозореца, под който войниците разпитваха няколко дворцови служители. — Иначе ще ви се наложи да отговаряте, и не пред мен.

И тогава видях човека, когото издирвах от толкова дни. Господин Бенет заемаше апартаменти в ъгловата част на сградата и част от прозорците гледаха към Темза, а други — към уличка, водеща към Стълбите при Парламента. Тъкмо по тази уличка между Двора на стария дворец и Покоите на принца зърнах познатата фигура. Без сянка от съмнение това беше Кола, спокоен както винаги, макар и облечен не така крещящо, с вид, сякаш имаше пълно право да се намира там.

— Ето го там! — викнах и сграбчих господин Бенет за рамото. Нужни бяха много месеци да ми прости това ми действие. — Това е той! Бързо!

Без да чакам отговор хукнах навън от кабинета, слязох на бегом по стълбите, като извиках на стражите да ме следват. Като същински Хораций Кокъл[1] заградих прохода към Стълбите при Парламента, чакащите долу лодки и единствения шанс за бягство на Кола.

Нямах представа какво да правя по-нататък. Бях невъоръжен, съвсем сам и без никакви възможности да се защитя от човек, прославен с бойните си умения. Но желанието и дългът ме накараха да застана на пътя му, защото нямах намерение да му позволя да се изплъзне от мен и от отмъщението, което не можех да не преследвам.

Ако Кола ми се беше нахвърлил с оръжие, бягството му щеше да е гарантирано, а също и моята смърт. Аз имах на своя страна единствено изненадата и напълно съзнавах колко нищожна защита е това.

Ала тя си свърши работата, защото, когато Кола ме видя, бе тъй изумен, че не знаеше как да се държи.

— Доктор Уолис! — възкликна и дори сподави усмивка, която би могла да мине за радостно учудване. — Никак не очаквах да ви срещна тук.

— Известно ми е. Може ли да се осведомя защо сте тук?

— Разглеждах тукашните забележителности — отвърна той, — преди да отпътувам за дома, което възнамерявам да направя утре.

— Няма да го бъде — заявих с облекчение, като видях как през двора към нас приближават войници. — Мисля, че пътят ви завърши.

Той се извърна да види какво гледам, а после се смръщи с недоумение и тревога.

— Както виждам, предали са ме — каза и аз си отдъхнах с огромно облекчение.

* * *

Отведоха го — без шум и суетене — в стаите зад Рибния двор и аз тръгнах с него. Господин Бенет отиде при Негово Величество да го извести за случващото се, а вероятно и да съобщи на лорд Кларендън, че опасността се е разминала. Аз, от своя страна, бях зашеметен от успеха си и изрекох благодарствена молитва, задето успях да заловя италианеца, преди да нанесе удара си, а не след това. Уверих се, че са го оковали, и едва тогава се заех да го разпитвам, но можех и да не си правя труда за малкото, което ми се удаде да науча.

Дързостта на Кола ме смая, защото той си даде вид, че напук на обстоятелствата се радва на срещата с мен. Каза, че му било приятно да види познато лице.

— Чувствах се много самотен, откакто напуснах прекрасния ви град, доктор Уолис — продължи той. — Жителите на Лондон не ми се сториха особено сърдечни.

— Нямам представа защо така. Но преди отпътуването си вие и в Оксфорд не бяхте особено желан гост.

Той се престори на много огорчен.

— Като че ли да. Макар да съм в пълно неведение с какво можах да заслужа такава грубост. Вероятно сте чули за моите разногласия с господин Лоуър. Той се отнесе с мен много зле, повярвайте, но аз все още се лутам в догадки. Споделих с него всичките си идеи, а срещнах в отговор единствено жестокосърдечие.

— Възможно е да са му станали известни не само вашите идеи и да не е останал много доволен, че е помагал на такъв човек. Никой не обича да го мамят и ако като джентълмен той е предпочел да не ви изобличи открито, надали е неучтиво да покаже раздразнение.

На благото му кръгло лице се появи хитро и предпазливо изражение и той ме огледа изпитателно и с бегла насмешка.

— Вероятно за това трябва да благодаря на вас. Господин Лоуър ме предупреди, че вечно си пъхате носа в делата на околните и се занимавате с каквото не ви е работа.

— Да, тази чест принадлежи на мен — отвърнах, решил да не се поддавам на оскърбителния му тон. — Действам за доброто на страната си и от името на нейното законно правителство.

— Радвам се да го чуя. Така е редно да постъпват всички. Ще ми се да вярвам, че и аз също съм лоялен на моята република.

— Мисля, че е точно така. Доказали сте го в Кандия, нали?

Той присви очи при моята осведоменост.

— Не знаех, че славата ми се простира толкова далеч.

— А също сте се познавали със сър Джеймс Престкот?

— А, ето какво било — даде си вид, че едва сега го осенява разбиране. — Сигурно ви е казал онзи негов чудат син. Не бива да вярвате на всичко, което говори този младеж. Той е под властта на печална заблуда за всеки и всичко, свързани с достойния му родител. Способен е да си измисли какво ли не за мен, само и само да облече в слава онзи беден изгнаник.

— Едва ли сър Джеймс би могъл да се нарече беден.

— Нима? Аз го срещнах при различни обстоятелства, когато той бе принуден да се продава като наемен войник и нямаше пукнат грош в джоба си. Тъжно падение и още повече заради това, че никой от обкръжението му не желаеше да си помръдне пръста, за да му помогне. Можете ли да го заклеймявате при това положение? Та каква лоялност дължеше на някого вече? Беше храбър мъж и самоотвержен другар и аз почитам паметта му, колкото и скърбя за неговата кончина.

— И тъй, самият вие пристигнахте в Англия, без да споменавате пред никого за собствената си храброст.

— Този период от живота ми е изцяло приключен. Не желая да си го припомням.

— Където и да идете, се свързвате с врагове на краля.

— Те не са мои врагове. Общувам с когото ми се хареса, стига да е приятен за компания.

— Искам да си получа писмата. Онези, които сте откраднали от стаята ми.

Той помълча и се усмихна.

— Не знам за никакви писма, господине. Претърсете мен и вещите ми, ако желаете, но трябва да ви кажа, че съм възмутен от намека ви, че съм крадец. Един джентълмен не би трябвало да хвърля с лекота подобни обвинения.

— Разкажете ми за лорд Бристол.

— Не познавам такъв господин.

Лицето му запазваше безразличието си, той спокойно ме гледаше в очите и продължаваше да упорства.

— Е, то се знае — казах. — И за лорд Кларендън ли не сте чували?

— Какво говорите? Как може да не съм чувал за лорд-канцлера? Чувал съм, естествено. Макар да не разбирам смисъла на този въпрос.

— Разкажете ми за сър Уилям Комптън.

Кола въздъхна.

— Колко много въпроси задавате! Сър Уилям, както знаете, беше приятел на сър Джеймс. Той ми беше казал, че ако някога ида в Англия, сър Уилям ще се радва да ми окаже гостоприемство. И го стори най-великодушно.

— А за благодарност е станал жертва на нападение.

— Не от мен, както се подразбира от думите ви. Доколкото ми е известно, бе извършено от младия Престкот. Аз просто му спасих живота. Никой не би отрекъл, че много се потрудих за това.

— Сър Джеймс Престкот е предал сър Уилям Комптън и той го презира. Как да повярвам, че на драго сърце ви е приел в дома си?

— Точно това направи. Колкото до презрение, нищо такова не забелязах. Каквато и вражда да е имало помежду им, явно е умряла заедно със сър Джеймс.

— Обсъждали сте убийството на лорд-канцлера със сър Уилям.

При това мое изявление промяната в поведението на италианеца бе наистина удивителна: не остана и следа от лековатата му приветливост на човек, който се смята вън от опасност; той се напрегна, макар и незабележимо, но разликата все пак бе огромна. От този момент започна внимателно да подбира думите си. Тонът му обаче остана леко насмешлив, като че все още бе достатъчно уверен в себе си и не предвиждаше голяма опасност.

— Заради това ли е всичко? Обсъждахме много неща.

— Включително засада на пътя за Корнбъри.

— Както схванах, английските пътища са пълни с опасности за непредпазливите.

— Ще отречете ли, че оставихте бутилка с отрова в нея, за да я изпия онази вечер в Новия колеж?

Тук търпението му явно се изчерпа.

— Доктор Уолис, започвате силно да ми дотягате. Питате ме за нападение над сър Уилям Комптън, при все че виновникът за престъплението е Джак Престкот, който така или иначе призна вината си със своето бягство. Питате ме за смъртта на доктор Гроув, без оглед на факта, че момичето не само бе обесено за стореното, а и доброволно си го призна. Питате за разговори относно сигурността на лорд Кларендън, докато аз се намирам в Лондон съвършено открито, а лорд-канцлерът си е жив и здрав — да му даде Бог много дни. Какво целите с всичко това?

— Ще отречете ли, че убихте слугата ми Матю през март тази година в Лондон?

Той отново изобрази недоумение.

— Отново не ви разбирам. Кой е този Матю?

Явно на лицето ми се е изписал силен гняв, защото той за пръв път ме погледна с тревога.

— Отлично ви е известно кой е Матю. Младежът, когото така великодушно взехте под крило в Нидерландия. Онзи, когото сте поканили на угощението си и сте развратили. Същия, когото сте срещнали в Лондон и хладнокръвно сте убили, когато той очакваше от вас единствено обич и приятелство.

Тук дръзкото лекомислие на Кола се изпари и той се загърчи като риба, само и само да не се сблъска лице в лице със своето двуличие и малодушие, които сам съзнаваше.

— Помня един младеж от Хага — каза. — Но не ми се представи под името Матю. Възмутителното обвинение в развращаване няма дори да удостоя с отговор, защото не проумявам откъде се е взело, а колкото до убийството, просто го отричам. Признавам, че скоро след пристигането ми в Лондон ме нападна човек, който искаше да ме обере. Признавам, че се защитавах с всички сили и избягах при първа възможност. Кой е бил нападателят и в какво състояние се е намирал, след като се разделихме, не ми е известно, ала не мисля, че получи тежка рана. Ако някой е умрял, то много съжалявам. В случай че е бил същият онзи младеж, отново съжалявам, но уверено мога да кажа, че не го разпознах и никога не бих му навредил, ако знаех, че е той, колкото и да се беше провинил. Но ви съветвам в бъдеще да си подбирате слугите по-внимателно и да не наемате хора, които си добавят към заплащането с нощни обири.

Жестокостта на думите му ме прониза, както кинжалът бе пронизал шията на Матю, и в този момент съжалих, че нямам у себе си нож или по-голяма свобода на действията, или душа, способна на убийството на ближен. Но Кола прекрасно знаеше как ме ограничават обстоятелствата, усети го още при появата ми и си позволяваше да ме дразни и измъчва.

— Внимавайте с приказките, господине — процедих, като едва овладявах треперенето на гласа си. — Ако пожелая, мога да ви причиня голяма вреда.

Но за момента това бе празна закана и той вероятно също го усети, защото се разсмя безгрижно и презрително.

— Ще сторите каквото ви наредят господарите ви, докторе. Както е с всички нас.

[1] Офицер от ранната Римска република, който защитава сам водещия към Рим мост над Тибър против етруските. — Б.пр. ↑

Четиринадесета глава

Разказът ми отива към края си. Всичко останало чух от втора ръка или видях като наблюдател и не възнамерявам да коментирам пространно въпроси, които е по-добре да оставя за други. Ала на следващия ден бях на пристанището, когато доведоха Марко да Кола при кораба. Видях пристигането на каретата и как италианецът с безгрижна походка мина по трапа към палубата. Той дори ме забеляза, усмихна се и отправи подигравателен поклон в моя посока, преди да се скрие надолу.

Не изчаках отплаването на кораба, а се качих в моята карета и се отправих към дома. Заминах за Оксфорд чак след разговор с капитана на кораба, който лично ме увери, че Кола и багажът му са изхвърлени зад борда на петнайсет мили от брега и то при такова вълнение, че не би могъл дълго да се удържи на повърхността. Макар и да бях постигнал отмъщението си, то не ми донесе удовлетворение и минаха няколко месеца, преди да си върна спокойствието. Но не и щастието.

След време господин Бенет, сега вече лорд Арлингтън, настоя отново да се върна на служба. Нежеланието и съпротивата ми се оказаха безсилни пред неговото настояване. През месеците помежду се бе случило много. Съюзът между Кларендън и Бенет изтрая достатъчно дълго, та и двамата да постигнат целите си. След провала на плана му за убийство, при настойчивите слухове, че не след дълго дъщерята на Кларендън ще седне на английския престол, плюс постоянния тормоз срещу неговите хора Бристол рискува всичко и се опита да се домогне до отстраняване на Кларендън от поста му, като го обвини пред парламента в държавна измяна. Това предизвика единствено присмех и пренебрежение и Бенет се разграничи от този ход на своя покровител. С какви уверения в подкрепа е прилъгал Бристол, за да го подтикне към такова действие, не ми е известно. Негово Величество бе толкова оскърбен от опита да бъде свален неговият министър, че отпрати Бристол на континента. Позициите на Кларендън се укрепиха и Бенет получи своята награда, като привлече в своя лагер бившите приближени на Бристол. На надеждите за съюз с Испания бе нанесен съкрушителен удар и такъв повече не се обсъждаше.

Съгласието между Кларендън и Бенет нямаше как да продължи дълго; това и на двамата бе ясно, а и целият свят разбра как завърши всичко. Лорд Кларендън, най-добрият служител, който кралят бе имал някога, бе принуден да се оттегли в изгнание във Франция, където изживя дните си в нищета, съкрушен от неблагодарността на владетеля, от коравосърдечието на някогашните си приятели и от открития преход на дъщеря си към католицизъм. Бенет се издигна и зае мястото му, но след време и той се лиши от власт, свален от друг, както той самият бе свалил Кларендън. Това е то политиката и такива са политиците.

Във всеки случай за известно време моите усилия опазваха кралството — недоволните, макар и богато финансирани от Испания, не можеха да постигнат нищо при решителните мерки на правителство, неотслабвано от разкол в собствените си редове. И дори след толкова много години не спирам да си припомням ужасната цена на тази победа.

Причина за всичко стана желанието да накажа човека, който ми причини такава скръб. А сега откривам, че този мой враг, когото мразех също толкова силно, колкото обичах Матю, ми се е изплъзнал и се е спасил от гнева ми. Извърших позорни дела и все пак се лиших от отмъщението си. В сърцето си знам, че съм бил предаден, тъй като капитанът на кораба, който ми съобщи как е видял Кола да потъва, не би посмял да ме излъже, ако не е бил наплашен от някого с много по-голяма власт от моята.

Не знам кой бе взел решението да пощади Кола и да го скрие от мен, нито пък по каква причина. Вече нямам и възможност да науча. Търлоу, Бристол, Кларендън са мъртви; Бенет страда в самотно уединение и с никого не говори. Лоуър и Престкот категорично нищо не знаят, а не мога да си представя, че господин Кола би благоволил да ме осветли. Единственият, с когото не съм говорил, е онзи човек Уд, но съм сигурен, че той разполага само с откъслечни и незначителни факти.

Никога не съм прикривал извършеното от мен, макар и също тъй никога да не съм давал гласност на действията си. И сега не бих го направил, ако не се бе появил онзи ръкопис. Не се отричам от стореното. Във всеки случай събитията доказаха, че бях прав по същество. Дори онези, които ме порицават, трябва да си припомнят, че ако бях бездействал, Кларендън щеше да загине и страната вероятно отново щеше да бъде обхваната от война. Само това дори е повече от достатъчно оправдание за постъпките ми, за бедите, които претърпях и причиних на други.

И все пак, макар да знам, че съм прав, спомените за онова момиче започнаха да ме преследват. Беше грях да си измия ръцете и да мълча, когато я осъдиха на смърт. Винаги съм го знаел, но едва сега го признавам. Към това злодеяние ме подтикна Търлоу чрез измама, а моя единствена подбуда бе жаждата за справедливост, която винаги бях смятал за достатъчно оправдание.

Всичко това е известно на върховния ни Съдия и на Него съм длъжен да поверя душата си със съзнанието, че Му служих с всички свои сили.

Но често, когато лежа без сън през нощта или когато съм отчаян, че искам да се моля, а молитвите не идват, боя се, че единствената ми надежда за спасение е Неговата милост да се окаже по-голяма от моята.

Ала и в това не вярвам вече.

Указателният знак

Ако в изследване на нещо от Природата Разумът се колебае, то тогава Указателни знаци сочат истинския и неизбежен Път, по който Въпросът да се реши. Тези Знаци хвърлят Светлина и понякога приключват Хода на проучването. Често подобни Указателни знаци се откриват във вече записани свидетелства.

Франсис Бейкън, „Новият Органон“

Раздел XXXVI, афоризъм XXI

Първа глава

Преди няколко седмици старият ми приятел Дик Лоуър ми прати огромен куп изписана хартия с твърдение, че може би трябва да го имам, бидейки ненаситен колекционер на всякакви любопитни документи. Самият той бил склонен да го изхвърли, толкова много лъжи и печални противоречия се съдържали там. Заявява (в писмо, тъй като се оттегли да живее в Дорсет, при това в охолство), че според него ръкописите били твърде тягостни. Очевидно е възможно двама души да са свидетели на едно и също събитие, но да го помнят погрешно. Как може, продължаваше той, да се установи някога със сигурност даден факт, та дори да е упражнена добра воля? Посочваше няколко примера на събития, в които сам е бил участник, и твърдеше, че нещата са били съвсем различни. Единият, разбира се, е поразителният опит да се прелее чужда кръв на вдовицата Блънди с помощта на ствола на гъше перо, което синьор Кола обявява за свое изобретение. Лоуър (когото познавам като извънредно честен човек) напълно оспорва разказа за въпросния случай.

Забележете, той говори за двама души — Кола и Уолис, — макар ръкописите пред мен да са три. Очевидно напълно пренебрегва ръкописа на Джак Престкот, а и е длъжен да го стори. Законът не може да съди и да взема предвид думите на човек, който е невменяем; ако сегашните му действия са лишени от разсъдък, как може да се приемат с доверие спомените му? Те са просто хаотични дрънканици, изкривени от болестта му. Ето как поразеният ум на Престкот превръщаше лудницата в негова огромна къща; главата му не е обръсната, за да носи перука, както той твърди, а за да може да бъде мазана с оцет против буйните му пристъпи; нещастниците, наети да обуздават буйстващите луди, в съзнанието му са негови слуги; многото посетители, от които се оплаква, са разни чудаци, които всяка събота плашат по пени за вход, та да позяпат побърканите зад железните решетки на клетките им и да се посмеят над окаяната им участ. Аз самият го сторих неотдавна, когато отидох да говоря с Престкот относно писанията му, но за мен преживяването в никой случай не беше забавно или удовлетворително.

Ала няколко от твърденията на Престкот са верни. Знам го и го признавам, макар да нямам причини да го обичам. Лоуър ми каза, че се побъркал, когато бил изправен пред доказателство, че собствената му злоба е осуетила всичките му надежди и усилия и че в крайна сметка предупрежденията на онзи ирландец се оказали истина. Може и така да е; мисълта ми е, че дотогава той е бил малко или повече с ума си, така че и спомените му са относително верни, само дето той им прави съвършено погрешно тълкуване. Нужна е интелигентност все пак, за да се представи дадена теза, както го прави той; ако бе запазил разсъдъка си, от него можеше да излезе отличен адвокат. Всеки човек, с когото е говорил, от първия до последния, му е казвал, че баща му е виновен, и наистина е бил. Престкот насочва към доказателства за невинността на баща си изключително умело и сръчно избягва всичко, разкриващо цялата дълбочина на предателството му. Накрая аз самият едва не му повярвах, макар да знаех по-добре от повечето хора, че пред мен са куп хитро скалъпени безсмислици.

Но нима разказът на този нещастник заслужава по-малко доверие от тези на другите двама, също толкова изопачени, макар и от различни страсти? Добре, Престкот е безумец, но Кола е лъжец. Може ръкописът му да съдържа само една изрична лъжа, ала пък изобилства от премълчавания и уклончиви описания. Това само по себе си също е лъжа, защото както казва Амиан, „Vertas vel silentio vel mendacio“ — истината е накърнявана от мълчанието и неискреността. А неискреността се съдържа в тъй невинно изречение, че дори на Уолис му е убягнало. Така или иначе, тя изкривява всичко останало в ръкописа и прави дори верните думи неистински, защото също като при схоластичен аргумент се представят изводи с безупречна логика, извлечени от фалшиви предпоставки.

„Марко да Кола, благороден венецианец, ви приветства почтително.“ Така започва той и оттам нататък всяка дума трябва да бъде внимателно преценявана. Самата поява на ръкописа е наложително да бъде поставена под въпрос, защото каква е причината да пристъпи към него след толкова години мълчание? От друга страна твърдението, че той е лъжец, не означава, че постъпките и мотивите, приписвани му от Уолис, са верни. Венецианецът нито е бил какъвто е изглеждал, нито за какъвто се е представял, но със сигурност никога не е кроял планове срещу сигурността на кралството или срещу живота на лорд Кларендън. Самият Уолис дотолкова е привикнал да обитава своя си тъмен и зловещ свят, че вече не би могъл да отличи истина от измислица или искреност от фалш.

Но как да определя на кое твърдение да вярвам и кое да отхвърля? Аз не мога да повтарям едни и същи събития отново и отново с минимални вариации, както Щал е правил с химикалите си, за да демонстрира как е умрял доктор Гроув. И дори това да беше по силите ми, безпогрешният философски метод е неприложим, когато става дума за постъпки и подбуди на хора, а не за трансформация на нежива материя. Навремето посещавах лекциите по химия на хер Щал и трябва да кажа, че нищо не почерпих от тях. Самите експерименти на Лоуър с кръвопреливане в началото породиха увереност, че това е върховната панацея за всички болести, а по-късно (след много случаи на смърт във Франция) учените застанаха на противоположното мнение — че било пагубна процедура. Не може да е и едното, и другото, господа философи. Ако сте прави сега, как така сте грешили толкова много преди? Как тъй, когато Божи служител промени мнението си, това се смята за слабост на мирогледа му, а когато същото прави човек на науката, се приема за ценност на метода му? И как незначителен хроникьор като мен да превърне оловото на неточностите из тези записки в златото на истината?

* * *

Право да коментирам въпросните писания ми дава най-вече моята безпристрастна позиция, която (както ни се казва) е Premium mobile[1] на балансираното разбиране: малко от случилото се има отношение към мен. Второ, мисля, че основателно мога да претендирам за известни познания: през целия си живот съм живял в Оксфорд и познавам града (което и хулителите ми не отричат) по-добре от всеки друг. Накрая, то се знае, познавах всички актьори в тази драма; по онова време с Лоуър се виждахме редовно и поне веднъж седмично вечеряхме в гостилницата на Мама Джийн. Чрез него се запознах с всички философи, включително със синьор Кола. Работих с доктор Уолис дълги години — той завеждаше архива на университета, който аз посещавах много често. Имал съм дори честта да разговарям с господин Бойл, а веднъж присъствах на сутрешен прием с лорд Арлингтън, макар, уви, да нямах възможност лично да му поднеса своите почитания.

Нещо повече, познавах Сара Блънди, преди да я сполети трагична съдба, и тъй като не съм привърженик на загадките и главоблъсканиците, веднага ще разкрия тайната си. Аз я познавах и след това, макар да бе обесена, разчленена и изгорена. Нещо повече, смятам, че съм единственият човек, способен да изложи достоверно събитията от онези дни и да опише доброто, породило такава жестокост, онази благодат на Провидението, предизвикала такава злоба. По някои въпроси мога да се допитам до Лоуър, тъй като споделяме много тайни; но ключовите знания са известни единствено на мен и ще ми се наложи да убеждавам с тежестта на авторитета си и със словотворческите си умения. Любопитното е, че колкото по-малко ми вярват, толкова по-убеден ще бъда в правотата си. Господин Милтън се е заел в своя велика поема по неговите думи да оправдава пътищата Божии в хорските очи. Ала не е взел предвид едно: може би Бог е забранил на хората да проумеят пътищата Му, защото, ако осъзнаят в пълна степен Неговата доброта и неприемането й от нас, ще бъдат толкова съкрушени, че ще изоставят всяка надежда за спасение и ще измрат от скръб.

* * *

Аз съм историк и твърдо се придържам към това название, при все че критиците ми са ме нарекли с друга дума — антиквар. Вярвам, че истината може да израсте само върху здравата основа на фактите, и още от ранна възраст си поставих целта да изградя такъв фундамент. Забележете, не тоя грандиозен замисъл да напиша световната история; не можеш да изградиш дворец, преди да си изравнил земята под него. По скоро по модела на господин Плот[2], който е написал естествената история на страната ни, аз пък се занимавам с гражданската й история. И колко материал има само! Мислех си, че ще отнеме няколко години от живота ми. Сега разбирам, че дори да доживея до дълбока старост, пак ще я оставя недовършена. Започнах (след като се отказах от намерението си да стана духовник) с желанието да опиша неотдавнашните ни беди по време на обсадата, когато парламентаристите първо завзеха града, а после отстраниха от университета всички недоволни от тях. Ала бързо прозрях, че ме чака по-благородна задача, защото цялата история на университета можеше да се изгуби завинаги, ако не бъдеше опазена. Така че изоставих първоначалния си труд и започнах другия, по-важен, макар по онова време вече да бях насъбрал значителен материал и една публикация да би ми донесла световна слава, в същото време щеше да ми осигури покровителството на силните на деня, което винаги ми е убягвало. Впрочем това не ме тревожи: animus hominis dives, non area appellan solet, или „богатството на човек се определя не от сандъците му с пари, от разума му“, както е казал Тулий, и това, че тези му думи са смятани за парадокс, показва как римската епоха е била не по-малко покварена и сляпа от нашето време.

Тъкмо по повод този си по-раншен труд се запознах със Сара Блънди и майка й, които са широко застъпени в моя разказ. Чувал бях за Нед, съпруга на старицата, на няколко пъти бях срещал името му при ровенето си из документи и макар да не бе основна фигура в моето описание на обсадата, страстите, които бе събудил, предизвикаха любопитството ми. Кръвожаден злодей, дяволско изчадие, по-лош от убиец, човек, от когото тръпки те побиват. Светец на нашето време, един от Божиите избраници, пълен с доброта, благ в думите си, великодушен. Две крайни мнения и почти нищо по средата; не можеха да бъдат верни едновременно и аз реших да разреша това противоречие. Известно ми беше, че е участвал в бунта през 1647 година, а при потушаването му беше изчезнал от града, както и от моето повествование; тогава не знаех жив ли е, или вече почива в гроба. Ала той бе изиграл роля в едно произшествие, довело до известни брожения, и щом през лятото на 1659 година узнах, че семейството му живее наблизо, реших, че не бива да пропускам възможността да науча повече от устата на участник и свидетел на събитията (макар това да беше старата, след като не можех да открия мъжа й).

Отидох на тази среща с известно притеснение: Ан Блънди минаваше за ясновидка (за онези, които не изпитваха неприязън към нея) или за вещица (каквото прозвище й бяха лепнали не тъй доброжелателните). Дъщеря й Сара смятаха за странна и необуздана, но тя още не си бе спечелила репутацията на лечителка, навела господин Бойл на мисълта рецептите й да бъдат използвани за лечение на бедните. Дължа да кажа, че нито затрогващото описание, дадено й от Кола, нито жестокото от страна на Престкот дава вярна представа за възрастната жена. Въпреки че беше близо петдесетгодишна, пламъкът в очите й (наследен и от дъщеря й) говореше за жизнена душа. Вероятно наистина беше ясновидка, но не в смисъла, който обикновено се влага в тази дума — при нея нямаше неясно промърморени заклинания или налудничави напеви. Имаше остър и проницателен ум, съчетан с присъща й веселост и колкото и да е странно, с дълбока набожност, та макар и еретична. Няма нищо общо с жестоката харпия от разказа на Уолис, въпреки че според мен казва истината. Той самият бе едно свидетелство, че всички ние сме способни на чудовищни злодеяния, бидейки убедени в своята правота, а в онова време безумието на убежденията беше сграбчило страната в здрава хватка.

Да си извоювам доверието й, никак не беше лесно и не съм убеден, че някога го спечелих изцяло. По-късно, когато мъжът й бе мъртъв вече и кралят се бе върнал на трона, отново влязох във връзка с нея и тя несъмнено ме е заподозряла, че й залагам капан, тъй като поддържах отношения с доктор Уолис. А тя нямаше причини да обича новата власт и беше налице конкретен повод да се бои от Уолис. Напълно разбираемо: когато научих повече за него, самият аз започнах да изпитвам страх.

Ала по времето, за което говоря, все още не го познавах. Ричард Кромуел още крепеше властта едва-едва, кралят беше в Испанска Нидерландия и изгаряше от желание да си върне наследството, но не се осмеляваше да си го вземе със сила. В страната царяха смут и очакване армиите отново да се изправят една срещу друга. През онази пролет домът ни, както и на всички мои познати, беше обискиран за оръжие. В Оксфорд получавахме само откъслечни новини за света, но след като разговарях с много хора през годините, дадох си сметка, че буквално никой не е бил наясно какво става. С изключение на Джон Търлоу, разбира се, който знаеше и виждаше всичко. Но дори и той падна от власт, повален от сили, които за пръв път не можеше да контролира. Приемете това като доказателство в какъв хаос бе страната в онези дни.

Нямаше особен смисъл да възприема учтивия подход към Ан Блънди. Не можех например да й напиша писмо, в което да й се представя, защото дори не ми и хрумваше, че тя може да чете. Нямах друг избор, освен да отида пред къщата й и да почукам на вратата. Отвори момиче на около седемнайсет години, най-красивото създание, което бях виждал в живота си: с прекрасна фигура, макар и твърде слаба, чудесни зъби и чиста кожа. Косата й беше тъмна, което бе недостатък, и тя я носеше разпусната и непокрита, но пък се обличаше скромно, макар че и чувал да беше надянала, в моите очи той щеше да е приказна дреха. Най-силно очароваха очите й — наситеночерни като гарваново крило, а е всеизвестно, че най-красиви са чернооките жени. „С тъмни очи като на Венера“ казва Хесиод за своята Алкмена, Омир нарича Юнона „вакла“ заради кръглите й черни очи, а Баптиста Порта в труда си „Човешката физиономия“ се присмива на сивооките англичани и се присъединява към Морисън да слави огнените погледи на смуглите неаполитанки.

Гледах я зяпнал известно време, съвсем забравил за причината на посещението си, докато тя не се осведоми по каква работа съм дошъл, като го стори вежливо, но без угодничене, сдържано, но без високомерие.

— Заповядайте, влезте, господине — каза, като чу отговора ми. — Майка ми отиде до пазара, но съвсем скоро ще се върне, можете да я почакате, ако желаете.

Оставям на други да решат дали трябваше да приема това като предупреждение за характера й. Ако бях в обществото на изискана дама, то се знае, веднага бих си тръгнал, за да не я злепоставям, оставайки с нея насаме. Но в този момент възможността да говоря с красивото създание ми се видя крайно привлекателна. Чак ми се щеше майка й да се забави възможно повече. Седнах (с известен фасон, боя се, както често го правят хората с по-нискостоящите от тях, Бог да ми прости) на малкото столче пред огнището, което, уви, беше празно въпреки студа.

Как завързват разговор другите в подобни ситуации? Никога не съм успявал в това, което е тъй просто за околните. Вероятно е следствие от дългите часове, прекарани над книги и ръкописи. Сред приятели не изпитвах такива затруднения, приказвах свободно и смея да кажа, че не бях най-безинтересният събеседник. Но в някои обстоятелства ми се връзваше езикът, а да си бъбря с момиче от простолюдието с красиви очи просто не беше по силите ми. Можех да се направя на женкар, да я погъделичкам под брадичката, да я настаня на коляното си и да я ощипя по задника, но не ми беше в природата, нито пък в нейната очевидно. Можех и да я пренебрегна като недостойна за вниманието ми, само дето тя беше достойна. Ето защо не сторих нито едното, нито другото, просто се взирах в лицето й с недоумение и оставих на нея да подхване разговора.

— Сигурно сте дошли при майка ми, за да се посъветвате за някое затруднение — подсказа, след като не дочака да си отворя устата.

— Да.

— Може би сте изгубили нещо и искате тя да ви посочи къде е предметът? Това много го умее. Или пък не сте добре със здравето и се боите да идете на лекар?

Най-после с усилие откъснах поглед от лицето й.

— Не, нищо такова. То се знае, чувал съм за големите й умения, но аз съм много стриктен и никога нищо не губя. При мен всичко си има своето място. Само така мога да напредвам с работата си. А и здравето ми е съвсем добро, слава на Бога.

Надути празни дрънканици, но нека смущението ми послужи за оправдание. Какво можеше да я интересува моята работа? Малко хора ги беше грижа. Но в трудни моменти винаги прибягвам към нея в мислите си. Към края на тази история седях до среднощ седмица след седмица да преписвам и вмъквам бележки, затворил се за света. Лок ми каза, че така било най-добре. Странно, никога не съм го харесвал, нито той мен, но винаги приемах съветите му и от тях имаше полза.

— Амин — каза тя. — Защо търсите майка ми тогава? Надявам се не заради нещастна любов. Защото тя не одобрява разни отвари за залюбване и тям подобни глупости. Ако работата е такава, трябва да идете при един от Хедингтън, макар че аз лично го смятам за шарлатанин.

Уверих я, че целта ми е съвсем друга и че не искам да се съветвам с майка й за нищо такова. Тъкмо бях започнал да обяснявам, когато вратата се отвори и жената се прибра. Сара се втурна да й помогне, а тя се отпусна морно на столче срещу мен, изтри запотеното си чело, пое си дъх и чак тогава ме погледна. Беше бедно, но чисто облечена, с мазолести ръце, заякнали от много години тежък труд, и кръгло румено и открито лице. Макар че възрастта бе сложила вече своя отпечатък, тя далеч не беше окаяната и крехка като ранена птичка жена, каквато стана после, и се движеше с енергичност, неприсъща на мнозина по-облагодетелствани в живота на нейните години.

— Няма нещо ненаред при вас — заяви тя мигом, сякаш бях прозрачен за нея. Дъщеря й имаше същия маниер, както научих по-късно. Мисля, че тъкмо с това плашеха хората и те ги смятаха за дръзки и надменни. — Защо сте дошли?

— Това е господин Уд, майко — каза Сара, като се върна от малката съседна стаичка. — Каза ми, че бил историк и дошъл да те попита за разни неща.

— И какви болежки ходят по историците? — без особен интерес подхвърли тя. — Губите си паметта? Схваща ви се ръката, с която пишете?

Усмихнах се.

— И двете са често срещани, но за моя радост, не и при мен. Не, аз пиша история за обсадата и тъй като сте били тук през това време…

— Както и хиляди други хора. С всички ли се каните да говорите? Странен начин да се пише история.

— Мой образец е Тукидид… — подхванах високопарно.

— А той е умрял, преди да завърши труда си — прекъсна ме тя и така ме смая със забележката си, че едва не паднах от столчето.

Дори да оставим настрана бързината на находчивия отговор, тя очевидно не само бе чувала за този най-велик историк, а и знаеше подробности за него. Погледнах я с любопитство, но като че не успях да скрия изумлението си.

— Мъжът ми е голям любител на книгите и често ми чете или пък кара мен да му чета вечер.

— Той тук ли е?

— Не, още служи в армията. Мисля, че е в Лондон.

Бях разочарован, естествено, но реших да узная каквото мога от съпругата до завръщането на самия Блънди.

— Съпругът ви — подхванах — е изиграл значителна роля в историята на града…

— Опитваше се да се бори с несправедливостите тук.

— Именно. Бедата е там, че всички, с които говорих, предават съвсем различни неща за онова, което е направил и казал. Това исках да изясня.

— И ще повярвате на моите думи?

— Ще ги съпоставя с казаното ми от други хора. И така ще изплува истината. Убеден съм в това.

— В такъв случай сте глупав човек, господин Уд.

— Не мисля така — изрекох сковано.

— Какви са религиозните ви убеждения? Към кого сте лоялен?

— В религията аз съм историк. В политиката също съм историк.

— Твърде хлъзгав отговор за стара жена като мен. Верен ли сте на Протектора?

— Положих клетва пред правителството, което е на власт.

— А коя църква посещавате?

— Различни. Ходя на различни места. В момента посещавам църквата на улица „Мъртън“, тъй като домът ми е в тази енория. Нека ви кажа, преди отново да ме обвините в увъртане, че аз лично отнасям себе си към епископалната църква.

Тя наведе глава, замислена над думите ми, и очите й се затвориха, сякаш заспа. Уплаших се, че ще ми откаже от опасения, че ще изопача разказа й. Естествено, тя нямаше причини да смята, че поначало можех да одобрявам човек като съпруга й; вече знаех достатъчно за него, че да нямам съмнения. Но не можех да сторя нищо повече, за да я убедя в почтените си намерения. За щастие не бях толкова глупав, че да й предложа пари, защото тогава щях да изгубя всички шансове, макар тя да имаше нужда от средства. Заявявам, че никога не долових нито у нея, нито у дъщеря й помен от онази алчност, в която други ги обвиняват, при все че би била оправдана при бедното им съществуване.

— Сара? — обади се тя след малко и изправи глава. — Какво мислиш за този непохватен младеж? Какъв е той? Шпионин? Глупак? Мошеник? Човек, който рови миналото, за да ни тормози?

— Може би е именно какъвто сам казва, майко. Нищо не ти пречи да поговориш с него. Бог знае какво се е случило и дори един историк от университета не може да скрие истината от Него.

— Умно го рече, дете. Жалко, че нашият приятел тук сам не се досети за това. Е, добре, ще говорим отново — каза тя. — Ала скоро очаквам клиент. Изгубил е полицата за къщата си и трябва с помощта на небесни сили да я открия. Елате някой друг ден. Утре, ако желаете.

Благодарих й за любезността и обещах, че на другия ден непременно ще я посетя. Давах си сметка, че се отнасям към нея с ненужна почтителност, но нещо ми подсказваше, че това е правилното поведение. Съсловието й може да не изискваше уважение, но личността й го предполагаше. Докато си проправях път през мръсотии и локви по улицата, спря ме подсвирване и като се обърнах, видях, че Сара тича след мен.

— Две думи, господин Уд.

— Разбира се — отвърнах и не пропуснах да забележа удоволствието, което изпитах. — Имаш ли възражения срещу таверните?

Беше нормален въпрос в онези дни, тъй като много от сектантите порицаваха пивниците. Добре бе да знае човек с кого си има работа отрано, за да не си навлече буря от оскърбления.

— О, не — отвърна тя. — Много ги харесвам дори.

Можех да я заведа във „Фльор дьо Лис“, тъй като принадлежеше на семейството ми и там можех да получа евтино питие, но бях загрижен за репутацията си и вместо това избрах друго място, почти толкова мизерно като жилището й. При влизането ни забелязах, че не е посрещната дружелюбно. Дори имах чувството, че ако не присъствах, можеше и да се разменят остри думи. Но жената само ми отправи присмехулна усмивка, когато донесе двете халби. Думите бяха учтиви, но не и тонът, с който бяха изречени, и аз нямах представа каква е причината. Въпреки че не бях извършил нищо нередно, усетих как се изчервявам. Уви, момичето забеляза и не пропусна да отбележи притеснението ми.

— Няма такова нещо — възразих.

— Спокойно, и по-зле е бивало с мен.

Прояви тактичността да се отправи към далечна маса в ъгъла, та да не ни виждат. Бях й благодарен за тази деликатност и изпитах топло чувство към нея.

— А сега, господин историк — заговори момичето, след като отпи солидна глътка от халбата си, — бъдете откровен с мен. Доброто ли ни желаете? Защото няма да позволя някой да ни навлече нови беди. Майка ми понесе достатъчно. Изтощена е и едва през последните години намери известен покой. Не желая някой да го наруши.

Опитах се да я успокоя по този въпрос, обясних, че целта ми е да опиша дългата обсада и ефекта, който оказа на ученето разквартируването на войска в града. Ролята на баща й в бунта и в пробуждането на страсти сред бойците на парламентаристите, в каквото и да се състоеше, бе значима, но не и критична. Исках само да знам защо войската се бе противопоставила на заповедите тогава и какво се бе случило. Надявах се да го запиша на хартия, преди да бъде забравено.

— Но вие самият сте били тук, нали?

— Да, но бях само на четиринайсет години и твърде ангажиран с учението си, за да забележа бунта на непокорните. Помня колко силно бях разочарован, когато преместиха училището към Новия колеж от помещенията му край параклиса и как си мислех, че никога преди не бях виждал войници. Стоях край външните укрепления с надежда да мога да излея някому на главата вряло олио, мечтаех да извърша чудеса от героизъм, за които благодарният монарх щеше да ме произведе в рицарско звание. Помня още колко наплашени бяха всички, когато градът се предаде. Но важните факти не ми бяха известни. А няма как да се пише история въз основа на толкова нищожни спомени.

— Нужни са ви факти? Повечето хора се задоволяват да си ги измислят сами. Така постъпиха и с баща ми. Говореха за него, че е човек, изтъкан от пороци и стремеж към насилие. Малко ли ви е тяхната смазваща оценка?

— Възможно е да е достатъчна. Възможно е дори те да са прави. Но няма как да не се съмнявам. Как е станало така, че на такъв човек са повярвали и са го последвали повечето негови другари? Ако е бил толкова ужасен, как тогава е бил способен на подобно мъжество? Може ли благородството (ако тази дума е приложима в случая) да съжителства с подлост? И откъде — тук за пръв път направих предпазлив опит за любезност — се е взела у него такава прекрасна дъщеря?

Дори да й бе станала приятна последната ми забележка, тя с нищо не го показа. Нямаше сведен поглед, нито мило изчервяване, само черните очи напрегнато изучаваха лицето ми, което ме смути още повече.

— Твърдо съм решен — продължих, за да замажа неуспешния си опит — да изясня какво се е случило. Ти ме питаш дали ви желая добро, или зло. Е, аз не ви желая нито едното, нито другото.

— Тогава сте безнравствен.

— Истината винаги е нравствена, защото е отражение на Божието слово — поправих я, като отново почувствах, че не намирам правилните думи и се крия зад високопарна сериозност. — Ще дам думата на баща ти. Сама знаеш, че от друг не би я получил. Той или ще разговаря с мен, или завинаги ще остане ням.

Тя допи последната глътка и тъжно поклати глава.

— Горко на човека, който говореше така красиво, а сега е принуден да говори чрез вас.

Предполагам, че сама не съзнаваше каква обида изрече, но тогава нямах желание да я смъмря да си знае мястото, както го заслужаваше. Погледнах я внимателно с надежда, че такова доверие поне ще я накара да каже добра дума за мен пред майка си.

— Помня — заговори тя след известно мълчание — как веднъж го чух да се обръща към отряда си след молитвена сбирка. Бях на девет години, така че навярно е било по време на Устърширската кампания. Тогава мислеха, че скоро им предстои сражение, и баща ми насърчаваше и успокояваше хората. При думите му те се поклащаха ритмично, мнозина плачеха. Възможно е да загинат или да попаднат в плен, или да прекарат остатъка от дните си в тъмница. Такава е волята на Бог и не на нас е дадено да злоупотребяваме с опити да я разгадаем. Бог ни е дал само един фенер, за да различим силата на Неговата доброта, и този фенер е нашето чувство за справедливост, гласът на Правдата, звучащ в душата на всеки, готов да се вслуша в него. Тези, които надникнат в сърцето си, ще узнаят какво е Справедливост и ще разберат, че като се борят за нея, борят се за самия Господ Бог. С тази битка щяха да положат основите на това земята да стане общо достояние и да храни всеки, родил се на нея. Тогава всеки щеше да гледа на своя ближен — бил той старец, недъгав или жена — като на равен в Божието сътворение. Каза им, че са длъжни да го помнят, докато спят, ядат, бият се и умират.

Не намерих какво да кажа. Тя говореше така кротко и нежно, гласът й ме приласкаваше, докато повтаряше думите на баща си, тъй тихи, добри и — проумях го с потреперване — тъй порочни. Започнах, макар и смътно, да осъзнавам в какво се криеше магията на Блънди. След като някакво си момиче можеше така да те заплени, каква ли сила притежаваше мъжът? Правото да ядеш: никой добър християнин не би го опровергал. Докато не си даде сметка, че този човек желае да оспори правото на господаря да се разпорежда с наемните си работници, че проповядва кражба на собственост от законните стопани и подрязва самите корени на хармонията, свързваща всеки с всичко. С кротост и доброта Блънди водеше невежите нещастници право в зейналата паст на самия дявол. Потръпнах. Сара ме наблюдаваше с лека усмивка.

— Ще кажете, че това са бълнувания на безумец, така ли, господин Уд?

— А как би могъл някой, който не е глупак или чудовище, да мисли другояче? Очевидно е така.

— След като произхождам от семейство на безумци, аз виждам нещата различно — каза тя. — Вероятно си мислите, че баща ми е използвал обикновените хора за собствените си пагубни цели. Познах ли?

— Нещо такова — отвърнах сухо. — Че това е подстрекавано от дявола, се доказва от изяждането на бебета и изгарянето на пленници.

Тя прихна в смях.

— Изяждане на бебета? Изгаряне на пленници? Кой лъжец е надрънкал това?

— Прочетох го. И много хора го твърдят.

— И вие сте повярвали. Започвам да се съмнявам във вас, господин Историк. Ако прочетете, че в морето живеят огнедишащи лами с по сто глави, и това ли ще повярвате?

— Не и ако нямам основателна причина.

— А кое приема учен човек като вас за основателна причина?

— Нещо, видяно със собствените ми очи, или сведения от човек, на чиято дума може да се вярва. Но зависи какво имате предвид. Знам, че слънцето съществува, защото го виждам; вярвам, че земята се върти около него, защото това следва от логични изчисления и вижданото от мен не му противоречи. Знам, че еднорозите съществуват, защото наличието на такива животни в природата е възможно и защото надеждни хора са зървали такъв, макар и на самия мен да не се е случвало. Крайно невероятно е да съществуват огнедишащи стоглави дракони, защото не вярвам живо същество да може да издишва пламъци, без да бъде изгорено от тях. Така че зависи, както виждате.

Такъв беше отговорът ми и все така го намирам за добър. Представих опростено сложни идеи, за да може тя да ги схване, макар да не ми се вярваше, че ще ме разбере. Ала тя, вместо да ми е благодарна, че я осветлявам, продължи да спори с мен и чак се наведе напред с нетърпението на гладен просяк, комуто са подали коричка хляб.

— Иисус е нашият Бог. Вярвате ли в това?

— Да.

— Защо?

— Защото пришествието му съответства на пророчествата в Стария завет. Чудесата Му са доказали Неговата божествена природа, а Възкресението Му го е доказало повторно.

— Мнозина оспорват въпросните чудеса.

— В добавка към всичко това притежавам вяра, която почитам повече от всички доказателства.

— Тогава един по-земен въпрос. Кралят е богопомазаният представител на земята. Вярвате ли в това?

— Ако имаш предвид дали мога да го докажа, не, не мога — отвърнах, решен да запазя сдържаност и самообладание. — Това не е доказуемо твърдение. Но аз го вярвам, защото кралете имат своето отредено място в мирозданието и отхвърлянето им води до нарушаване на естествения ред на нещата. Недоволството на Бог от Англия през последните години стана очевидно от всички беди, които й се струпаха. Когато кралят беше умъртвен, нима не настана ужасно наводнение, свидетелстващо за причинения хаос в природата?

Тя размисли над този очевиден аргумент, но каза:

— Ами ако кажа, че тези явления са настъпили, защото кралят предаде своите поданици?

— Тогава няма да се съглася с теб.

— И как ще решим кой е прав?

— Ще зависи от мнението на разумни хора с тежест и авторитет, които са изслушали и двете страни. Не че ти се подигравам или те порицавам, но не може да се каже, че заемаш достойно положение в обществото или имаш похвална репутация, при това — добавих, за да прехвърля разговора към по-уместна тема — никой не би сбъркал толкова красиво момиче с мъж.

— А, ето каква била работата! — Тя отхвърли доброжелателното ми предупреждение да не си вре хубавото носле в сериозни дела, като тръсна глава. — Излиза, че дали кралят е богопомазан свише и дали справедливо заема мястото си на трона зависи от това какво ще решат хората. Някакво гласуване ли се провежда?

— Не — отвърнах, вече леко ядосан, че не успявам да прекратя този все по-абсурден спор. — Не това имах предвид, невежо момиче. Това единствен Бог го решава. Хората решават само дали ще приемат Неговата воля.

— Каква е разликата, ако не знаем каква е волята Му?

Време беше да поставя точка на това, така че се изправих, за да й дам физическа илюстрация на съответните ни позиции.

— Ако можеш да задаваш подобни въпроси, то ти си много безразсъдно и безнравствено дете — изрекох сурово. — Наистина си получила много лошо възпитание, щом дори помисляш такива неща. Започвам да вярвам, че баща ти е действително тъй порочен, както говорят за него.

Но вместо да се отрезви от мъмренето ми, тя се облегна на стола си и се разсмя звънливо. Разгневен и обиден от такава реакция, изфучах навън от таверната, за да подиря убежище сред моите книги и бележки. Това бе само първият случай, когато тя ме докара до проява на глупаво поведение. Трябва ли да повтарям, че бях млад? Дава ли ми това някакво оправдание, че очите й напълно объркваха мислите ми, а люшването на косата й ми връзваше езика?

[1] Основен двигател (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Робърт Плот (1640–1696) — английски природоизпитател и професор по химия в Оксфорд, създал природонаучни описания на отделни области в Англия. — Б.пр. ↑

Втора глава

Възнамерявам да наруша правилата на приличието и да отделя много място на Сара Блънди на тези страници, тъй като това е необходимо. В никой случай не искам да смущавам читателя с лекомислени разсъждения върху сърдечни дела — те, както е известно на всички, освен на придворните, не могат да бъдат излагани на хартия, за да стават публично достояние. Но не виждам друг начин да разясня интереса си към това семейство, участието ми в съдбата на момичето и всичко, известно ми за нейния край. Трябва да бъда възприеман като осведомен очевидец, чиито спомени са важни и служат за неоспоримо доказателство. Думи в отсъствие на факти не заслужават доверие и затова съм длъжен да изложа факти.

По онова време семейство Уд все още разполагаше с известни средства и аз живеех заедно със сестра си и майка си в къща на улица „Мъртън“, в която горният етаж бе на разположение на мен и книгите ми. Нужна ни беше прислужница, защото дотогавашната бе такава повлекана, че майка ми се принуди да я уволни и аз, след като видях колко притеснено живеят семейство Блънди, предложих Сара. На майка ми идеята никак не й се понрави, тъй като знаеше нещичко за репутацията на семейството, но аз я убедих, че ще ни излезе евтино и че ще плащам надниците от скромната си издръжка. А и кое й бе толкова ужасното, попитах. На този въпрос тя нямаше конкретен отговор.

Накрая идеята да спести половин пени на седмица примири майка ми, тя се съгласи да я приеме на разговор, след който призна (неохотно), че момичето изглежда скромно и послушно. Но даде да се разбере, че ще я следи като ястреб и при първия знак за богохулство, подстрекателство или неморалност, ще й покаже вратата.

Ето как стана така, че със Сара се озовахме във всекидневна близост, препятствана, то се знае, от разстоянието, което приличието изискваше между господар и слугиня. Впрочем тя не беше обикновената прислужница и скоро зае по-издигнато положение в дома — обстоятелство, забележително още повече с това, че никой не се решаваше да го оспори. Стълкновение имаше само веднъж, когато майка ми сметна за необходимо (в дома ни нямаше друг мъж освен мен и майка ми се бе обявила категорично за глава на семейството) да напердаши момичето и очакваше, че малката ще приеме покорно наказанието. Не знам какво бе провинението й, вероятно някаква дреболия, а основна причина за раздразнителността на майка ми беше подутият глезен, който не й даваше мира вече няколко години.

Сара не видяла достатъчно основание да бъде наказана, застанала насреща й с ръце на кръста и святкащи очи и отказала да запретне пола за бой. Щом майка ми я приближила с дългата метла в ръка, тя ясно дала да се разбере, че ако само я пипне с пръст, няма да остане длъжна. И мислите, че заради това беше изгонена? Нищо подобно. По това време отсъствах, иначе може би нямаше и да се стигне дотам, но сестра ми разказа как не минал и половин час, а мама и Сара вече седели една до друга пред камината и майка ми май се извинявала на момичето — чудо невиждано нито преди, нито после. След тази случка майка ми никога не каза на Сара лоша дума, а когато настъпиха нейните беди, сама й приготвяше храна и я носеше в затвора.

Какво се беше случило? Какво бе казала или направила Сара? Защо майка ми внезапно стана тъй милосърдна и великодушна към нея? Не знам. Когато попитах Сара, тя само се усмихна и заяви, че майка ми е добра жена, съвсем не толкова сурова, колкото изглежда. Нито една от двете не обясни нищо повече. Майка ми винаги ставаше потайна, когато бъдеше заловена в доброта, а може би всичко опираше до това, че глезенът престана да я мъчи. Често се случва физически страдания да водят до забележима промяна в поведението. Питам се дали доктор Уолис нямаше да е по-малко жесток, ако не беше страхът му от слепотата, която вече бе започнала да се проявява. Аз самият неразумно обиждах околните, когато ме мъчеше зъбобол. Общоизвестно е, че погрешните решения, довели в крайна сметка до падането от власт на лорд Кларендън, бяха взети в дните, когато той бе нападнат от тежък пристъп на подагра.

Вече споменах, че заемах две стаи на горния етаж, където домашните нямаха достъп. Хартиите и книгите ми бяха разпръснати навсякъде и аз постоянно бях гонен от страх да не би някой, заблуден, че върши добро дело, да ги подреди в спретнати купчинки и така да обърка работата ми за много месеци. Сара бе единствената, която допусках в своето убежище, но дори и тя шеташе там само под мой надзор. Започнах да си мечтая за нейното идване и прекарвах все повече време в разговор с нея. Честно казано, стаята ми ставаше все по-мръсна, но аз с нетърпение очаквах шума от стъпките й по паянтовото стълбище. Отначало заговарях за майка й, но постепенно темата се превърна само в предлог да удължа присъствието й. Може би всичко се дължеше на това, че малко познавах света и жените.

Възможно е да ме бе увличала коя да е жена, но Сара съвсем скоро напълно ме омагьоса. Вярно, че постепенно удоволствието се превърна в болка, а радостта — в страдание. Дяволът ме нападаше по всяко време: вечер, когато работех зад бюрото си, денем в библиотеката — откъсваше ума ми от занятията и го изпълваше с непотребни сладостни мисли. Това се отрази зле и на съня, и на работата ми, и макар да се молех от цялата си душа за избавление, отговор не идваше. Отправях зов към Бог да ме откъсне от това изкушение, но Той в мъдростта си не го правеше и само позволяваше на нови демони да ме измъчват, като се възползваха от моята слабост и невежество. Сутрин се събуждах с мисли за Сара, прекарвах деня в мисли за Сара, нощем се мятах без сън в леглото си, преследван от мисли за Сара. А дори и сънят не ми носеше покой, защото сънувах нейните очи и устни, смеха й.

То се знае, всичко това бе непоносимо; за брак и дума не можеше да става, делеше ни твърде дълбока пропаст. А вече я познавах достатъчно, за да знам, че никога няма да стане моя любовница, защото, въпреки произхода си, беше добродетелно момиче. Никога дотогава не се бях влюбвал, към никоя жена не бях изпитвал и наполовина толкова интерес, колкото към най-скучната книга в Бодлеанската библиотека. Признавам си, в сърцето си проклинах Бог, защото при моето падение (никога не бях усещал по-голямо сходство между съдбата си и тази на Адам) предметът на моята страст се оказваше недостижим: момиче без състояние, без прилично семейство, засипвана с насмешки дори по таверните, при това дъщеря на известен злодей.

Затова страдах мълчаливо, терзаех се в нейно присъствие и още повече, когато не я виждах. Защо не бях нехаен и безгрижен като Престкот, комуто и на ум не идваше за нежни чувства; като Уолис с неговото тъй студено сърце, което никой не би стоплил! Вярвам, че Сара също не остана равнодушна към мен, макар че в мое присъствие бе неизменно почтителна. Ала все пак улавях по нещичко: нежен поглед, навеждане към мен, когато й показвах нещо интересно в книга или ръкопис. Струва ми се, че й харесваше да си приказваме; баща й я беше приучил към мъжки теми за разговор и на нея й бе трудно да ограничава ума си с интереси, подобаващи на жена. Винаги бях готов да говоря с нея за работата си, а лесно се потапям в дискусии на отвлечени теми и подозирах, че тя чака часовете за разтребване на стаите ми със същото нетърпение като мен. Навярно бях единственият мъж, който се обръщаше към нея не със заповед или груба шега, друго обяснение не намирам. Ала детството, възпитанието й и баща й си оставаха загадка за мен. Тя рядко говореше за това, само понякога от устата й се откъсваше случайна фраза. Когато задавах въпрос директно, прехвърляше разговора на други теми. Скъпях тези случайни откровения както скъперникът трепери над златото си, помнех всяка бегла забележка и си ги прехвърлях в главата като скътани в ковчеже монети, докато натрупах солиден запас.

Отначало смятах, че нейната потайност се дължи на срам, задето е толкова изпаднала, но сега си го обяснявам като предпазливост и опасение да не бъде разбрана неправилно. Тя почти не изпитваше срам, а още по-малко страх от каквото и да било, но се примири, че дните, когато хората като нея можеха да се надяват на нов свят, бяха отминали: рискували бяха всичко и претърпяха жестоко поражение. Ще приведа само един пример как събирах тези свидетелства. В деня на огласяване на указа за връщането на Негово Величество на трона се прибрах у дома, след като бях присъствал на подготовката за тържествата. Цялата страна празнуваше — както парламентаристките градове, които сметнаха за необходимо да заявят верността си към короната, така и градове като Оксфорд, които можеха да се радват с повече искреност. Обещаха ни (вече не помня кой), че във фонтаните и уличните канавки ще тече вино като във времената на Древния Рим. Заварих Сара да седи на стол в моята мансарда и да плаче горчиво.

— Какво ти става, че ридаеш в такъв славен ден? — възкликнах.

Отговорът й дойде чак след няколко минути.

— О, Антъни, къде му е славата? — въздъхна тя (бях й позволил в стаята ми да се обръща към мен на малко име, единствено това свидетелстваше за тайната ни близост).

Отначало приех сълзите й като знак за онези загадъчни женски неразположения, но после разбрах, че мъката й е много по-дълбока. Тя никога не беше безсрамна или непристойна в думите си.

— Но за какво има да тъжиш? Утринта е прекрасна, можем да ядем и пием на воля за сметка на университета и кралят се завърна у дома.

— Всичко беше напразно — промълви тя. — Нима при толкова хвърлено на вятъра не ти се доплаква дори по време на празненство? Почти двайсет години се борихме, за да създадем Божие царство на земята, и всичко бе съсипано заради шепа алчни царедворци.

Такова изказване за държавните мъже, на чиято мъдра намеса дължахме реставрацията на короната (така ни говореха и аз го вярвах, докато не прочетох ръкописа на Уолис), би трябвало още тогава да ме постави нащрек, но аз бях в приповдигнато настроение.

— Неведоми са пътищата Божии — отвърнах весело — и понякога Той избира странни оръдия за изпълнение на Своята воля.

— Бог плю в лицата на своите слуги, които се трудиха в Негово име. — Гласът й се снижи до шепот от пълно отчаяние и гняв. — Как може това да бъде Божията воля? Едни хора да се подчиняват на други? Едни да живеят в дворци, а други на улицата? Едни да управляват, а други да се трепят невъзнаградени? Що за Божия воля е това?

Вдигнах рамене, като не знаех какво да отговоря и как да му дам словесен израз. Искаше ми се просто тя да замълчи. Никога не я бях виждал такава, бе обгърнала тялото си с ръце, поклащаше се напред-назад и приказваше със страст, която бе толкова отблъскваща, колкото и притегателна. Плашеше ме, но бях неспособен да се махна от нея.

— Е, както изглежда, такава е — изрекох накрая.

— Ами тогава Той не е мой Бог — презрително процеди тя. — Ненавиждам Го, както сигурно и Той ненавижда мен, Своето творение.

Изправих се.

— Струва ми се, че това стигна твърде далеч — казах, скандализиран от думите й и уплашен, че долу могат да ги чуят. — Не разрешавам такива приказки в моя дом. Ела на себе си момиче, припомни си коя си.

С това си спечелих презрителен поглед, за пръв път мигновено и напълно се лиших от разположението й. Това силно ме разстрои, защото бях огорчен и разтревожен от богохулството й, но много по-силна бе болката от загубата.

— Аха, господин Уд, започвам да се досещам — тросна ми се тя и излезе, като дори не ме удостои с честта да тръшне вратата.

Доброто ми настроение се бе изпарило и ни най-малко не можех да се съсредоточа над работата си. Прекарах остатъка от деня на колене, да се моля отчаяно за облекчение.

* * *

Верноподаническото празненство същата вечер оправда очакванията на добрите роялисти: градът и университетът се надпреварваха да демонстрират лоялност. Тръгнах да се разхождам с обичайната си компания (по онова време се бях запознал с Лоуър и неговото обкръжение) и пихме вино от фонтана в Карфакс, ядохме говеждо в Крайст Чърч, сетне отидохме да продължим с гощавката и тостовете в квартала Мъртън. Беше приказен празник или поне трябваше да бъде такъв, ала настроението на Сара ми бе повлияло и ми отне радостта. По улиците танцуваха, но аз седях встрани; пееха, ала на мен не ми беше до песни; произнасяха се тостове и речи, а аз оставах безмълвен. Угощение до насита за всички, но нямах апетит. Как можеше човек да не е щастлив в такъв ден? Как да не се радва някой като мен, след като толкова дълго бях очаквал завръщането на Негово Величество? Сам себе си не можех да разбера, бях безутешен и се проявих като скучен събеседник.

— Какво ви е, приятелю? — попита Лоуър и весело ме шляпна по гърба. Връщаше се задъхан от танците и беше леко подпийнал. Показах му човек с изпито лице, който лежеше мъртвопиян в канавката и от устата му се стичаше слюнка.

— Погледнете — казах. — Помните ли го? Петнайсет години беше един от избраниците, преследваше роялистите и ръкопляскаше на фанатиците. А сега е един от най-верните поданици на краля.

— Скоро ще се лиши от всичките си длъжности, както му се и пада. Позволете му да се помотае малко в преддверието на бедите си.

— Така ли мислите? Аз не съм сигурен. Той е от онези, които винаги успяват да излязат сухи от водата.

— Ама че сте черноглед, Уд! — ухили се Лоуър. — Днес е най-великият ден в историята, а вие стърчите с тази кисела физиономия. Да идем да пийнем по чаша вино и да забравим за това. Или току-виж някой ви помислил за таен анабаптист.

Изпих една чаша, после още една и още една. Накрая Лоуър и останалите се изгубиха някъде, а аз не си направих труда да ги търся. Безгрижното им веселие ми навяваше тъга. Без да бързам, се върнах в Карфакс и това се оказа съдбовна стъпка. Когато стигнах там и съвсем сам застанах да изпия чаша вино, чух смях от странична улица — съвсем нормално за такава вечер, само че в този звучеше непогрешимо заплашителна нотка. Със събудено любопитство надникнах към пряката и видях неколцина млади хаймани, застанали в полукръг до стена. Хилеха се и подвикваха и очаквах да видя в центъра на групичката някой шарлатанин или кукловод, който не е успял да удовлетвори публиката си. Ала беше Сара с разрошена коса и диво святкащи очи, беше се притиснала към стената, а те безмилостно я обсипваха с хули. Уличница, така я нарекоха. Копеле на предател. Изчадие на вещица.

Малко по малко все повече се разгорещяваха, с всеки вик я наближаваха и приближаваха границата, в която думите щяха да отстъпят пред реално нападение. Тя ме видя, погледите ни се срещнаха, но в нейния нямаше молба, понасяше си изпитанието в самота, сякаш без дори да чува мръсотиите, насочени към нея. Може да не искаше помощ, но аз знаех, че има нужда от такава, знаех също, че освен мен никой не би си мръднал и пръста да й я окаже. Пробих си път до нея, обгърнах я с ръка и тъй бързо я поведох към главната улица, че онези не успяха да реагират.

За щастие не беше далеч, защото на тях не им хареса, че им откраднаха плячката, а положението ми на учен и историк надали щеше да ми е от голяма полза в самозащитата. Ала само на няколко метра пред нас беше пълно с хора, пийнали, но все още благопристойни, и успяхме да се доберем до безопасно място, преди словесното нападение да се превърне в телесно. Поведох я през тълпата развеселени гуляйджии, а групичката хулигани се разпръсна и пое да търси нова жертва. Дишах тежко и уплахата ми пречеше да си събера мислите. Не бях привикнал към физически опасности и излязох от цялото премеждие по-уплашен от Сара.

Тя не ми благодари, само ме погледна някак нацупено или може би с тъга. После вдигна рамене и си тръгна. Последвах я, тя ускори крачка, аз също. Мислех, че е поела към дома си, но в края на улицата свърна и пое през поляните зад крепостта, като се движеше все по-бързо, а аз бях почти не на себе си — сърцето ми препускаше, главата ми се въртеше и в ума ми цареше пълен смут.

Бяхме на място, наречено Райски поля, някога прекрасна градина, но сега безобразно запусната. Тя внезапно спря и се обърна. Когато я приближих, се смееше, но по бузите й се стичаха сълзи. Протегнах ръце към нея и тя се вкопчи в мен, сякаш бях единственото, останало й в целия свят.

И също като Адам в Рая, аз съгреших.

* * *

Защо аз ли? Не знам. Нищо не бях в състояние да й предложа, нито брак, нито пари, и тя беше наясно. Може би бях по-мил с нея от другите; може би я утешавах; може би имаше нужда от топлота. Не се заблуждавам, че е било нещо повече, нито пък се принизявам да мисля, че е било по-малко. Макар и не девственица, не беше и развратна. Тук Престкот лъже най-гнусно — тя беше самата добродетел и не е никакъв джентълмен, щом твърди друго. После, когато сълзите й секнаха, тя се изправи, изпъна дрехите си и бавно си тръгна. Този път не я последвах. На следващия ден тя чистеше кухнята на майка ми, сякаш нищо не се беше случило.

А аз? Това ли беше отговорът на Бог за всичките ми молитви? Бях ли удовлетворен и пропъдих ли демоните от душата си? Не; треската ми пламна още по буйна и просто не можех да понеса да я виждам от страх, че бледността и треперенето ще ме издадат. Стоях си в стаята и се лутах между греховни мисли и опит за изкупление чрез молитви. Когато тя дойде при мен няколко дни по-късно, трябва да съм приличал на призрак. Слушах как познатите стъпки се приближават по стълбите и изживях смесица от ужас и радост, каквато не бях изпитвал нито преди, нито оттогава насам. И поради това, разбира се, бях груб с нея, а тя разиграваше пред мен прислужница и всеки от нас влезе в ролята си, бяхме като актьори в пиеса, а в същото време и двамата искахме другият да заговори пръв.

Във всеки случай аз го исках, за нея не знам. Поръчах й да разтреби по-добре; тя се подчини. Наредих да запали огън и тя послушно, без нито една дума го изпълни. Разпоредих се да излезе и да ме остави сам; тя си грабна кофата и парцала и пое към вратата.

— Върни се — заповядах й и тя го стори.

Но нямах какво да й кажа. Или по-скоро в душата ми се бе събрало твърде много. Затова се приближих към нея, прегърнах я и тя ми позволи; стоеше изправена и неподвижна, сякаш изтърпяваше наказание.

— Седни, моля те — казах й, като я пуснах, и тя го направи.

— Помолихте ме да остана и да седна — заговори тя, като видя, че мълча. — Искате да ми кажете нещо ли?

— Обичам те — изрекох забързано.

Тя поклати глава.

— Не, вие не ме обичате. Как бихте могли?

— Но преди два дни… онзи ден… нима между нас нямаше нищо? Нима си толкова загрубяла, че за теб това нищо не значи?

— Нещо значи. Но какво очаквате да направя? Да вехна, отчаяна от любов? Да ви се предлагам два пъти седмично, вместо да чистя? Ами вие? Да не би да ми поискате ръката? Не, разбира се. Какво тогава може да се направи или каже?

Практичният й подход ме вбеси. Исках тя да страда като мен, да се гневи на несправедливата съдба, задето ни разделя, но непоклатимият й здрав разум не допускаше това.

— И какво? Имала си толкова много мъже преди, че един в повече е нищо?

— Толкова много мъже? Добре, щом така искате да мислите. Но не е както си го представяте; правя го само от привързаност, когато ми е даден избор.

Ненавиждах я заради тази й прямота. Ако я бях лишил от девственост и тя бе ридала от разкаяния заради падналата си цена, бих я разбрал и утешавал. Знаех думите за това, бях ги прочел в някаква книга. Но да приема тази й загуба като незначителна, да знам, че не аз съм я причинил, а друг, ми бе непоносимо. По-късно, макар никога да не бих одобрил нещо толкова явно противоречащо на Божието слово, го приех, доколкото ми беше по силите, защото Сара живееше по свои собствени закони. Колкото и изпълнителна да беше по отношение на моите нареждания, никога не би изпаднала в подчинение.

— Антъни — заговори тя, видяла моите терзания, — ти си добър човек и се опитваш да бъдеш добър християнин. Но аз разбирам какво се случва с теб. Ти ме приемаш като подходящ приемник на своето милосърдие. Искаш да бъда добродетелна, но в същото време ти се ще да се потъркаляш с мен на Райски поля, преди да се ожениш за момиче с възможно най-голяма зестра. Тогава ще ме преобразиш в развратница, която те е съблазнила да съгрешиш в пияно състояние, та да ти е по-лесно да се молиш и да внесеш мир в душата си.

— Така ли мислиш за мен?

— Да. Леко ти е с мен, когато ми разправяш за работата си. Тогава очите ти заблестяват и от удоволствието да слушаш собствения си глас забравяш коя съм аз и каква съм. Тогава си честен с мен и се държиш без глупаво стеснение. Преди теб само един мъж се е отнасял така с мен.

— И кой беше той?

— Баща ми. А току-що научих, че е умрял.

Като чух това и видях огромната мъка в очите й, обзе ме жалост. Добре я разбирах, самият аз бях изгубил баща си още ненавършил и десет години и знаех каква болка носи това. Още повече ми домъчня, когато тя ми разказа и останалото, защото я бяха уведомили (и както ми е известно сега, бяха я излъгали жестоко), че баща й е бил убит, след като подхванал стария си навик да подтиква войниците към безредици.

Подробностите бяха неясни и очевидно щяха да си останат такива; армията не я бе грижа за чувствата на близките. Бяха им съобщили, че Нед Блънди отишъл твърде далеч в агитациите си, поради което бил арестуван, изправен пред военен трибунал, обесен и погребан в небелязан гроб. Мъжеството, проявено от него в последните му мигове, за което Търлоу бе знаел, а Уолис го бе научил в последствие, беше запазено в тайна от семейството му, въпреки че би им дало голяма утеха. Още по-лошото бе, че нито на Сара, нито на майка й казаха къде е погребан той и за смъртта му те бяха узнали чак месеци по-късно.

Пратих я у дома при майка й, а на своята майка обясних, че Сара се е разболяла. Мисля, че тя оцени моята добрина, но на следващата сутрин дойде отново и никога повече не спомена за това. Запази мъката и скръбта за себе си и само аз, който я познавах по-добре от останалите, забелязвах мярнала се сянка на печал по лицето й, докато шеташе из къщата.

* * *

Така се зароди моята любов към това момиче и няма защо повече да говоря за страданието си. Все така с нетърпение я очаквах два пъти в седмицата заради разговорите с нея и известно време ходехме заедно на Райски поля. Никой не знаеше за това и проявявах предпазливост не защото бих се срамувал да ме видят с нея, напротив, защото чувството ми бе твърде скъпоценно, та да стане повод за гавра из таверните. Известно ми е какво мислят за мен, хората ми се подиграват — дори онези, на които съм помагал — и това е кръст, който носих през целия си живот. В ръкописа си Кола цитира присмехулните забележки на Лок и дори на Лоуър, а с мен и двамата се държаха добре и все още ги смятам почти за приятели. Престкот прие моята помощ, а ми се смееше зад гърба, така постъпи и Уолис. Не желаех да опетнявам любовта си с презрението на околните, а вниманието ми към това момиче неизбежно би ме превърнало в посмешище.

И все пак това беше само част от моя живот, тъй като прекарвах много време в работа и обезкуражен от нарастващите съмнения в онова, което вършех, се насочих основно към събиране на факти, изгубил смелост да тълкувам смисъла им. Трудът ми за обсадата закрея и вместо да работя над него, аз се насочих към хроники и надписи на надгробни плочи, та да съставя списък на най-важните семейства от околността през вековете. Сега звучи тривиално, но тогава бях първият, на когото изобщо хрумна подобна идея.

С цел да печеля по нещичко, макар и скромно, се ровех из архиви и каталогизирах ръкописи, недокосвани от човешка ръка поколения наред. Защото какво сме ние без миналото си? Ако то бъде изгубено, превръщаме се в нищо. Въпреки че нямах непосредствени намерения лично да се възползвам от този материал, мой дълг и удоволствие бе да отворя пътя за други желаещи да го сторят. Всички библиотеки в Оксфорд бяха плачевно запуснати, съкровищата им бяха събирали прах с десетилетия, забравени от всички, а хората се бяха обърнали към разпри и раздор и бяха забравили древните мъдрости, тъй като не можеха да ги препрочетат. Дадох своя скромен принос за запазване и създаване на каталози, черпех от безкрайния океан на познанието, като съзнавах, че един човешки живот не стига да се открие и мъничка част от таящите се в него чудеса. Жестоко е, че ни е дадено желанието да набираме познание, а ни е отказано време да го осъществим както трябва. Всички умираме разочаровани; това е върховният урок, който трябва да усвоим.

Благодарение на тези си занятия се запознах с доктор Уолис, който бе пазител на университетския архив, макар че като преподавател не би трябвало да бъде допускан до този пост. Признавам, че методичният му ум вкара известен ред в документи, запуснати от години, но аз бих се справил по-добре (така или иначе анонимно бях свършил основната работа) и повече щях да си заслужа заплащането от трийсет лири годишно.

Естествено, бях чувал слухове за окултните му дейности: способностите му да разшифрова документи не бяха тайна, напротив, той се хвалеше публично с тях. Но докато не прочетох ръкописа му, не бях подозирал за тъмните му дела в услуга на правителството; ако бях знаел навремето, всичко можеше да бъде далеч по-просто. Уолис претърпя поражение (макар да го осъзна едва когато и той на свой ред прочете разказа на Кола) поради това, че беше прекалено умен и склонен към потайност. Виждаше врагове навред и на никого не се доверяваше. Прочетете думите му и вижте какви мотиви приписва на всички, с които е бил в контакт. Нима е написал нещо добро за някого? Обитаваше свят, в който всички са глупаци, лъжци, убийци, измамници или предатели. Присмива се дори на господин Нютон, очерня господин Бойл и злоупотребява със слабостите на Лоуър.

За него хората трябваше да бъдат преиначени така, че да служат на целите му. Горко на човек с такова мнение за ближните си; горко на Църква, която го е имала за свещеник; горко на Англия със защитник като него. Порицава всички наред, но кой е причинил повече смърт и разруха? Ала се оказа, че дори Уолис можел да обича, макар че като е изгубил единствения си любим човек, реакцията му не е била да се обърне към Бог с молитви и покаяние, а е отприщил още повече жестокостта си към света, само за да установи накрая, че е било безцелно. На няколко пъти съм срещал слугата му Матю и винаги изпитвах съчувствие. Обсебеността на Уолис от него беше очевидна за всички, защото, когато бе в едно помещение с младежа, не спираше да го гледа и постоянно да му отправя забележки. Но нямаше по-голяма изненада за мен от редовете в ръкописа на Уолис, където той говори за своята привързаност, тъй като държането му с момчето беше отвратително и всички се чудехме как Матю търпи подобна жестокост.

Признавам, че все пак слугата страдаше по-малко от синовете, чиито недостатъци често биваха обявявани на всеослушание с голяма злоба — веднъж видях как по-големият се разплака, обсипван с поток обиди. Но и Матю също бе принуждаван да понася непрестанни жлъчни укори. Очевидно само за човек като Уолис това би могло да е начин за изразяване на любов. Като видях веднъж как при един въпрос на младежа лицето на Уолис се изкриви и почервеня от ярост, възмутих се пред Сара по този повод, а тя ме смъмри кротко:

— Не си мисли лоши неща за него — каза. — Той иска да намери път към любовта, но не знае как. Способен е да боготвори само идея и упреква реалността, когато не съвпада с нея. Търси съвършенство, но душата му е дотолкова сляпа, че го открива само в математиката и затова в сърцето му няма място за хората.

— Но това е толкова жестоко — посочих.

— Да. Но е също така любов. Нима не виждаш? И е единственият му път към спасение. Не заклеймявай искрицата у него, която му е дарена от Бог. Не ти е дадено да го съдиш.

Ала тогава малко ме беше грижа за тези неща; исках да получа достъп до архивите, а Уолис в буквалния смисъл държеше ключа за тях. И тъй, когато кралят се върна и се помъчи да се укрепи на трона си, докато заговори и контразаговори брулеха страната като зимна виелица, напусках стаята си на улица „Мъртън“ и отивах в библиотеката, където разгръщах свитъци с ръкописи, съставях каталози, четях и нанасях бележки, докато вече и светлината от свещта ставаше недостатъчна. Трудех се в зимния студ, когато се мръкваше два-три часа след пладне, и в палещия летен зной, когато слънцето разтапяше оловния покрив над главата ми и умът ми се помътваше от жажда. Нито времето, нито обстоятелствата можеха да ме откъснат от делото ми и все по-малко забелязвах какво става около мен. На път за вкъщи си позволявах един час почивка в таверна — често в компанията на Лоуър и негови приятели, — а вечер си угаждах с музика, която беше една от големите радости и утехи в живота ми. Сърцето се радва на вино и музика, тъй като те усмиряват разгорещения ум и успокояват бурните емоции, твърди Язон Пратензис, а Лемниус говори, че музиката влияе благотворно на артериите и на всичко живо, така че (тук цитирам господин Бъртън), когато Орфей свирел, дърветата изтръгвали корени от земята, та да се приближат и да го чуят по-добре. Агрипа допълва, че африканските слонове са много музикални и танцуват на мелодия. Колкото и да се чувствах унил и уморен, един час, прекаран с виолата, винаги ми носеше удовлетворение и покой и аз всяка вечер сам или в компания свирех преди часа за молитвите; не познавам по-добър начин човек да си осигури спокоен сън.

Бяхме петима и обикновено се събирахме два пъти в седмицата, понякога по-често, за да създаваме възхитителна хармония. Малко си приказвахме, почти не се познавахме един друг, но прекарвахме заедно два часа в дружеска обстановка. Не бях нито най-добрият, нито най-лошият сред музикантите, а поради това, че се упражнявах часове наред, нерядко превъзхождах останалите. Срещахме се където можем и през 1662 година се настанихме в стаи над неотдавна отворено кафене в близост до Куинс Колидж в диагонал от жилището на господин Бойл на Главната улица.

Там за пръв път срещнах Томас Кен, а чрез него се запознах и с Джак Престкот. Както пише Престкот, Кен сега е епископ и един от силните на деня, дотолкова преизпълнен с важност, че скромното му минало би изненадало всеки, който не го е познавал преди. Слабият и изпит свещенослужител, амбициран да се издигне, аскетът, когото го вълнуваше единствено общуването с Христос, се е превърнал в масивен църковен големец, обитаващ дворец с четирийсет слуги, даряващ лоялност на това правителство, от което в момента зависи доходът му. Предполагам, че такава готовност да подчиняваш съвестта си на всеобщия мир, може да се издигне в принцип, но аз лично не я одобрявам особено, въпреки охолството, което му донесе. Повече ме умилява споменът за сериозния млад член на факултета на Новия колеж, чиято единствена глезотия бе да стърже по струните на виолата в моята компания. Като музикант бе ужасен, нямаше нито сръчност, нито слух, но пък ентусиазмът му не знаеше граници, а на групата ни не й достигаше една виола, така че нямахме особен избор. Бях втрещен, като узнах, че е сътворил грозна измислица за Сара, с която я тласна към бесилото. Изглежда толкова много хора желаеха смъртта й, че още тогава усещах как злонамерената съдба намира удоволствие в унищожението й, като превръща едва ли не всеки срещнат в неин враг по непонятни за мен причини.

Именно по мое ходатайство Сара започна да работи при доктор Гроув, тъй като Томас (без никаква задна мисъл) една вечер попита събралите се музиканти дали не познават прислужница, която търси работа. Гроув наскоро бе станал член на факултета и имаше нужда от такава, а Кен се натискаше да му услужи. Надяваше се да спечели неговото покровителство и в началото вършеше всичко, за да му угоди. За беда Гроув не понасяше хора като Кен и отблъсна всички опити за приятелство; старанията на Кен отидоха напразно и скоро между двамата пламна вражда още преди да се стигне до спора за поста на енорийски свещеник.

Казах, че познавам подходяща жена, и при следващата ми среща със Сара й предадох предложението. Един ден в седмицата трябваше да разтребва и почиства стаята му, да му носи вода и въглища, да му изпразва нощното гърне и да го пере. Шест пенса на седмица.

— Бих се радвала да имам още една работа — каза тя. — Кой е този човек? Няма да работя за никого, който си въобразява, че може да ме бие. Наясно си, струва ми се.

— Изобщо не го познавам, затова не мога да гарантирам за характера му. Още отдавна е бил изгонен от университета и едва сега се връща.

— Значи е лаудианец[1]? Нима ще работя за закостенял роялист?

— Бих ти намерил преподавател анабаптист, ако имаше такива, но в наши дни само хора от рода на Гроув могат да си позволят да направят подобно предложение. Постъпи както искаш. Но поне се срещни с него, може да не е толкова лош, колкото се опасяваш. Ето, аз самият съм закостенял роялист, а кажи-речи успяваш да сдържаш отвращението си, като си около мен.

С това си заслужих прелестна усмивка, която и до днес е жива в паметта ми.

— Малко са тези, дето ще са така добри като теб — отвърна. — И жалко, че е така.

Не й се отиваше там, но имаше нужда от работа и накрая все пак постъпи при Гроув. Бях доволен, че стана така, и видях каква радост носи да бъдеш нечий покровител, пък макар и за нещо тъй незначително. Благодарение на мен Сара имаше достатъчно работа, за да се издържа и дори да спестява. За пръв път в живота си имаше някаква установеност и сигурност и изглеждаше удовлетворена. Виждах в това добра поличба за бъдещето. Уви, оптимизмът ми бе печално неоправдан.

[1] Лаудианството е реформистко движение в англиканската църква в началото на 17-ти век, предвождано от архиепископ Уилям Лауд. — Б.пр. ↑

Трета глава

Но аз избързвам. Нетърпението ми да предам всичко на хартия означава, че се налага да пропусна много съществени подробности; би трябвало да отмеря фактите, та читателят ясно да различи хода на събитията. Така според мен трябва да подхожда добрият историк. Знам какво казват философите: че целта на историята е да илюстрира най-благородните дела на велики хора, да дава примери за подражание на днешното далеч по-недостойно поколение, но аз съм убеден, че великите хора и благородните дела нямат нужда от чужда помощ и когато биват разгледани отблизо, малко от тях се оказват чак толкова велики и благородни. Подобна гледна точка за историята е оспорвана. Теолозите ни размахват пръст и твърдят, че предназначението на историята е единствено да разкрие чудесния Божи промисъл, когато Той се намесва в хорските дела. Този постулат също ми се вижда съмнителен, поне по начина, по който е упражняван. Дали Неговият план наистина се разкрива в законите на крале, в действията на политици и в проповедите на епископи? Дали можем лесно да повярваме, че такива лъжци, зверове и лицемери са Неговите избрани оръдия? Не съм на това мнение; не извличаме поука от политиката на цар Ирод, а издирваме казаното от най-нископоставения сред поданиците му, неспоменат никъде по страниците на историята. Прелистете трудовете на Светоний и Агрикола, четете Плиний, Квинтилиан, Плутарх и Йосиф и ще видите, че най-великото събитие от всички, най-важното, случило се в цялата история на света, напълно им е убягнало при все цялата им мъдрост и ученост. По времето на Веспасиан (както казва лорд Бейкън) е имало пророчество, че човек, произхождащ от Юдея, ще управлява света; ясно се подразбира нашият Спасител, но Тацит (в неговата „История“) има предвид единствено самия Веспасиан.

Освен това задачата ми на историк е да представя истината и ако разкажа за онези дни в приетата форма — причини, изложение, обобщение и поука, — със сигурност бих обрисувал странна картина на времето, през което това се случи. Все пак през тази годиш — 1663 — кралят за малко не бе свален от трона, хиляди сектанти бяха хвърлени в затворите, ехото от войната се чуваше над Северно море и първите предвестници на Големия пожар и Голямата чума вече се появяваха из страната под формата на странни и плашещи събития. Редно ли е всичко това да бъде пратено на заден план, или да се разглежда само като фон, на който се разигра смъртта на Гроув, сякаш това е най-важното събитие? Или пък трябва да игнорирам кончината на горкия човек и всичко, което тя повлече след себе си в града ни, защото интригите на царедворците, които ни доведоха до война през следващата година и за малко отново не хвърлиха страната в граждански междуособици и смут, са далеч по-важни?

Мемоаристът би направил едното, а историкът — второто, но и двамата вероятно ще сгрешат; историците като натурфилософите вярват, че разумът е достатъчен за разбирането, и се заблуждават, че виждат всичко и проумяват всичко. В действителност в усилията си те пренебрегват важното и го зариват дълбоко под тежестта на своята мъдрост. Без помощ умът на човек не е способен да схване истината, само може да си създава фантазии и измислици, които са убедителни, докато престанат да бъдат такива, и които са верни само докато не бъдат изоставени и подменени. Разумът на човечеството е нищожно и безсилно оръжие — детска играчка в бебешка ръчица. Само прозрението, което вижда отвъд разума, и е дар, нито спечелен, нито заслужен, твърди Тома Аквински, може да ни отведе в простори, озарени от яснота, превъзхождаща всякакъв интелект.

Но и несвързаните брътвежи на мистика няма да ми послужат правилно в тези страници, аз трябва да си припомня призванието си: историкът е длъжен правилно да съобщава фактите. Затова ще се върна към началото на 1660 година, когато Негово Величество не се бе върнал още на трона, аз още не бях познал Райските поля, а Сара съвсем неотдавна бе постъпила като прислужница в дома на майка ми. Ще изоставя красивото празнодумство и ще разкажа как веднъж посетих колибата на старата Блънди, за да я разпитам отново за бунта. Вече приближавах схлупената къща, когато видях как от нея излезе и бързо се отдалечи в противоположна посока невисок мъж с пътна торба през рамо. Огледах го с бегло любопитство само защото излезе от дома на Сара. Беше нито млад, нито стар, вървеше с решителна крачка и нито веднъж не се озърна. Само за кратко зърнах лицето му, свежо и приветливо, макар и обветрено и изпъстрено с бръчици като у човек, който прекарва повечето време на открито. Нямаше брада и мустаци, а буйната му непокорна коса бе съвсем светла и май никога не бе виждала шапка. Макар да бе слаб и среден на ръст, беше жилест и излъчваше сила като привикналите да понасят големи лишения.

Тогава за пръв и последен път зърнах Нед Блънди и много съжалявам, задето не отидох няколко минути по-рано, та да мога да го разпитам. Но Сара ми каза, че напразно съм щял да си изгубя времето. Нед никога не говорел откровено с непознати и трудно се доверявал. Според нея не би отговарял на въпросите ми, дори да не бил необичайно за него далеч от семейството си в своите мисли при това му последно (както стана ясно после) посещение.

— И все пак ми се щеше да се запозная с него — казах, — защото в бъдеще може отново да се срещнем. Очаквахте ли го?

— Не съвсем. В последно време рядко го виждаме. Все е на път, а майка ми е вече твърде възрастна, за да го следва. Освен това той реши, че е най-добре да останем тук и да заживеем свой живот. Може и да е прав, но много ми липсва. Той е най-скъпият ми човек. Тревожа се за него.

— Защо? Не успях да го разгледам добре, но ми се видя, че чудесно може да се грижи за себе си.

— И аз на това разчитам. Никога преди не съм се съмнявала, че ще се опази. Но на раздяла бе тъй мрачен, че ме уплаши. Говореше сериозно и постоянно предупреждаваше да сме предпазливи.

— Естествено е за мъж да се притеснява за семейството си, когато го няма у дома и не може да го защити.

— Познавате ли човек на име Търлоу? Чували ли сте за него?

— Знам го по име, естествено. Учудвам се, че ти не си го чувала. Защо питаш?

— Той е един от хората, от които трябва да се пазя.

— Защо?

— Татко каза, че Търлоу ще иска да ми отнеме ето това, ако научи за него.

И тя посочи вързоп на пода до огнището, увит в плат, превързан с въженце и запечатан на няколко места с восък.

— Не каза какво има в него, но ме предупреди, че ще е причина за моята гибел, ако го отворя и дори ако някой научи, че е тук. Поръча да го скрия на сигурно място, докато не дойде да го прибере.

— Знаеш ли историята на Пандора?

Сара се смръщи и поклати глава, а аз й разказах легендата. Макар междувременно да си вършеше работата, тя ме изслуша внимателно и ми зададе смислени въпроси.

— Смятам това за разумно предупреждение. И все пак ще послушам татко.

— Но баща ти още не е успял да излезе отвъд градските стени, и ето че ти ми разказа за пакета.

— У дома няма място да го скрия така, че хора, които са си наумили да го имат, да не го намерят. Нито имаме надеждни приятели, чиито къщи не биха претърсили. Ще ви помоля за огромна услуга, господин Уд, защото ви вярвам и ви смятам за човек, който държи на думата си. Бихте ли взели пакета, за да го скриете? Обещайте, че няма да го отваряте без мое разрешение и на никого няма да кажете за съществуването му.

— Какво има в него?

— Вече ви казах, не знам. Но ви уверявам, че баща ми не би се заел с нещо позорно, жестоко или предназначено да вреди. Скрийте го за седмица-две, а после може да ми го върнете.

Разговорът, завършил с моето съгласие, може да се стори странен на читателя. Беше безразсъдно от страна на Сара да ми се довери и не по-малко безразсъдно от моя страна да се съглася да укрия пакет, в който можеше да се съдържат какви ли не ужасни тайни, в състояние да ми докарат голяма беля. И все пак и двамата постъпихме мъдро; дам ли дума, тя е свята за мен, и не бих помислил да излъжа доверието й. Взех пакета и го скрих в стаята си под дъските на пода, където той така си и лежа, недокоснат и неизвестен за никого. Дори на ум не ми дойде да го отворя и да наруша обещанието си. Съгласих се, защото вече се поддавах на обаянието й и бях готов да изпълня всяка нейна молба, та да заслужа благодарността й.

Естествено, в пакета бяха въпросните документи, които Блънди беше показал на сър Джеймс Престкот и които Търлоу смяташе за толкова опасни, че ги издирваше дълги години. Заради тези книжа след смъртта на Блънди и бягството на Престкот шпионите на Търлоу плъзнаха из цялата страна, облечени в пълна власт. Заради тях домът на Сара Блънди бе преобърнат наопаки, а после претърсван отново, както и домовете на всичките й познати и приятели, тези на майка й и баща й и всички те бяха подложени на брутален разпит. Именно заради този пакет Кола дойде в Оксфорд и заради него Търлоу подтикна Джак Престкот и Уолис да способстват за обесването на Сара, та да не издаде тя къде се намира.

Не знаех нищо за това, но го държах на сигурно място, както бях обещал, и никога на никого не му хрумна да ме попита за него.

* * *

Много се боя, че моят разказ, ако някой има причина да го прочете, няма да донесе такова удоволствие като другите три, на които се основава. Колко би ми се искало подобно на първите трима автори да предложа просто и ясно изложение на събитията, пълно с решителни твърдения и проникнато от непреклонна вяра в собствената правота. Но не мога да постъпя така, защото истината не е проста, а тези господа са представили само нейно подобие, както, надявам се, вече показах с примери. Заклех се да не пропускам никакви противоречия и заблуди, а и не съм дотолкова изпълнен със съзнание за собствената си значимост, та да пренебрегна всичко останало за сметка на онова, което аз самият съм направил, видял и казал, защото не мисля, че присъствието ми бе от критично значение. Принуден съм да разказвам, като прескачам между събития, отнасящи се към различни години.

И тъй, отново отивам напред и започвам сериозно своето повествование. Приблизително към средата на 1662 година, когато се познавах със Сара Блънди вече от три години, а мирът в кралството траеше повече от две, бях малко или много удовлетворен от своята участ. Установеният ред на дните ми беше също толкова непоклатим, колкото и даваше желани плодове. Имах приятели, с които прекарвах вечерите — в таверни или на музикални сбирки. Имах работа, в която най-после напипах целта и с която се занимавам и до днес, и тя постоянно ме възнаграждаваше с увеличаване на познанията ми. Семейството ми се ползваше с уважение и нито един родственик, дори най-далечен братовчед, не ни причиняваше грижи, нито нарушаваше репутацията ни заради разпуснато харчене или неморално поведение. Имах надежден и неоспорван от никого годишен доход и макар да не беше голям, стигаше за издръжка и за разноски, свързани с работата ми. Вярно, щеше ми се да разполагам с повече, защото, макар да бях наясно, че не бих могъл да посрещна разходите по брак, бих се радвал да мога да харча за книги и да се отдавам на благотворителност, която, когато е уместна, озарява живота на всеки християнин.

Ала това ми бе малка грижа, тъй като никога не съм принадлежал към завистливите и ожесточени хора, желаещи богатството на ближния си и вечно недоволни от онова, което притежават. Всичките ми приятели от онези дни станаха много по-заможни от мен. Лоуър се радваше на известност като лекар. Джон Лок тънеше в разкош благодарение на щедри покровители и безброй пенсии и годишни доходи от правителството, докато враждата между силните на деня не го принуди да се оттегли в изгнание. Дори Томас Кен се бе охранил в своето безделие и се бе превърнал в дебел епископ. Но аз не бих сменил живота си с техния, тъй като на тях им се налага постоянно да се тревожат за своето положение. Живеят в свят, където, ако не се издигаш непрекъснато, неизбежно те чака главоломно падане. Богатството и славата са най-нетрайните явления в природата; аз нямам нито едното, нито другото, тъй че не мога да ги изгубя.

При това нито един от тези трима господа, доколкото знам, не е удовлетворен от живота си — твърде добре им е известна цената на охолството им. Всичките трима съжаляват за отишлата си младост, когато си мислеха, че винаги ще се радват на свободна воля, и лелееха грандиозни мечти. Ако не беше притиснат от нуждите на семейството — непрестанно зейналите усти на собствените му деца и тези на брат му, — Лоуър можеше да остане в Оксфорд и трайно да издълбае името си в дървото на славата. Но той предпочете практиката на известен лекар и оттогава не е постигнал нищо значимо. Лок изпитва презрение към онези, които щедро го отрупват с блага, но твърде много е привикнал към разкоша, за да се раздели с него, и сега заради собствената си безопасност е принуден да понася съществуване в Амстердам. А Кен? Какъв път само избра той! Може би някой ден ще реши веднъж да се изкаже открито и да защити онова, в което вярва със сърцето си. Дотогава ще остане в затвора, който си създаде сам, и ще умиротворява демоните на неудовлетворението си с екстравагантна благотворителност.

Докато имах своя труд, бях доволен и нищо повече не желаех. Особено през онези дни намирах, че животът ми е устроен превъзходно и не страдах от тъга или меланхолия, които да ме разсейват. Както вече казах, радвах се, че намерих за Сара добро и сигурно работно място при доктор Гроув, и изпитвах самодоволство, че и занапред нищо няма да наруши спокойното течение на моето съществуване. Не бе съдено това да се сбъдне, тъй като събитията, описани в прочетените от мен ръкописи, се втурнаха в малкия ми свят и го разрушиха безвъзвратно. Мина дълго време, преди поне отчасти да възстановя душевното си равновесие, толкова необходимо за научна работа, колкото и за пълноценен живот. Боя се, че на практика това така и не ми се удаде.

Първият удар бе нанесен в края на есента същата година. Седях в таверна, където се отбих една вечер, след като през деня се бях надишал на праха в Бодлеанската библиотека. Отморявах безцелно в един ъгъл и не ме занимаваха никакви мисли, но случайно дочух откъслечни фрази от разговора на двама граждани, неприятни и долни хора. Нямах намерение да ги слушам, но понякога не можеш да го избегнеш: думите насилствено нахлуват в ума и не позволяват да бъдат пренебрегнати. И колкото повече чувах, толкова по-принуден се чувствах да слушам, докато накрая тялото ми бе обзето от вцепенение и студ при тези грозни клюки.

„Оная блудница Блънди от левелерите…“ — това бе първата фраза, която улови слухът ми сред общия шум в салона. После заприиждаха нови: „Разгонена котка…“, „Всеки път, като му разтребва стаята…“, „Бедният старец, сигурно го е омагьосала“, „И аз не бих й се дърпал…“, „А при това е свещеник. Един дол дренки са…“ „От пръв поглед си личи…“, „Доктор Гроув…“, „Тази разтваря крака за всеки…“, „Дали има някой, дето не е минал през нея…“.

Сега ми е известно, че тези гнусни слухове са били лъжа от начало до край, но преди да прочета ръкописа на Престкот, не знаех, че ги е пуснал той самият, след като жестоко е изнасилил момичето. Въпреки това и тогава не повярвах отведнъж на чутото, защото на пияна глава се сипят какви ли не дрънканици и ако всичките бяха истина, то в страната не би имало и една добродетелна жена. Едва когато Престкот сам се обърна към мен, отказът ми да повярвам се превърна в съмнение и промъкналите се в душата ми демони започнаха да я тровят с подозрения и омраза.

Престкот е разказал за първата ни среща, предизвикана от обърналия се за помощ към мен Томас Кен. Струва ми се, той се беше опитвал да го откаже от безцелното му разследване, но Престкот така бурно реагираше на всяко възражение, че бе осуетил усилията му. Кен се надяваше убедителното изброяване на факти да отрезви Престкот и вярваше, че приятелят му ще е готов да ги чуе, ако идваха от моята уста.

Още щом се запознах с него, установих, че господин Престкот никак не ми харесва и че не желая да бъда замесен във фантазиите му. Затова, щом няколко дни по-късно той ме видя на улицата и ме извика, сърцето ми се сви и взех да съчинявам обяснение как още не съм завършил поръчаното издирване на сведения.

— Няма значение — бодро отвърна той, — в момента не са ми толкова нужни. Каня се да попътувам из графството, ще се видя със семейството си, а после заминавам за Лондон. Работата ни с вас ще почака до завръщането ми. Не, господин Уд, исках да поговоря с вас по един деликатен въпрос и да ви предпазя. Знам, че сте от почтено семейство, че майка ви е достойна за възхищение дама, затова не желая да стоя отстрани и да гледам как петнят името ви.

— Много мило от ваша страна — промълвих поразен. — Убеден съм, че нямаме за какво да се тревожим. За какво всъщност става дума?

— У вас работи прислужница на име Сара Блънди, нали?

Кимнах и тревогата ми се усили.

— Да. Добра прислужница е, изпълнителна, почтителна, смирена.

— Няма съмнение, че ще се преструва на такава. Но както ви е известно, видът може да лъже. Държа да ви осведомя, че характерът й далеч не е така безупречен, както ви се ще да мислите.

— Много съжалявам да го чуя.

— А аз съжалявам, че се налага да го кажа. Боя се, че тя е прелюбодействала с друг свой господар, някой си доктор Гроув от Новия колеж. Чували ли сте за него?

Кимнах хладно.

— Откъде ви е известно?

— Тя сама ми каза. Дори се хвалеше с това.

— Трудно ми е да го повярвам.

— А на мен — не. Тя се обърна към мен със срамни и неприлични думи, предложи си услугите срещу пари. То се знае, отказах, а тя ми заяви, че други ще се порадват на прелестите й. Много други удовлетворени клиенти — добави с усмивка. — Ето на̀, доктор Гроув станал съвсем нов човек, откакто тя се заела да му поднася удоволствието, което църквата не можела да му даде.

— Много ми е тъжно да слушам такива думи.

— Моля да ме извините заради това. Но си мислех, че е по-добре…

— Разбира се. Много любезно от ваша страна да си направите този труд…

В общи линии разговорът бе такъв. То се знае, казано бе не много, но какво само въздействие имаше върху мен! Първата ми реакция бе да отхвърля решително всичко наприказвано от него, да убедя сам себе си, че моите впечатления за характера и добродетелността на момичето са с далеч повече тежест от подмятанията на странични хора. Но подозренията ми разяждаха душата и не можех да ги прогоня. Накрая напълно ме обсебиха. Та как можех да смятам своите представи за нравствеността й за по-ценно доказателство от думите на очевидец? Аз мислех за нея едно, а Престкот очевидно знаеше друго. И нима моят опит противоречеше на казаното от него? Нима момичето не ми се отдаде доброволно? Вярно, не й плащах, но какво говореше това за нейния морал? Очевидно суетата ме бе подтикнала да си мисля, че бе легнала с мен от обич и привързаност. Колкото повече си блъсках главата, толкова по-ясно прозирах, че зад това сигурно се крие истина. Тя единствена сред всички жени ми позволи да се докосна до нея и заради това в своето заслепление не бях осъзнал, че на мое място можеше да е кой да е друг. Желанията са по-силни у жените, отколкото у мъжете, това е всеизвестно, а аз го бях забравил. Разпалената им плът е жадна и ненаситна, а ние, нещастните мъже, го приемаме за любов.

Какво е ревността, това чувство, способно да превземе и съсипе и най-силните мъже, и най-добродетелните създания? Що за алхимия на ума превръща любовта в омраза, копнежа в отвращение, желанието в неговата противоположност? Защо няма човек който да е защитен от жарката й прегръдка, прогонваща в един миг съня, разума и добротата? Кой палач, задава въпрос Жан Боден, е способен да причини по-тежки изтезания от тези страхове и подозрения? И не само мъжете са подвластни на тази емоция, защото Вивес твърди, че и гълъбиците изживяват мъките на ревността и умират от тях. Един лебед в Уиндзор, след като заварил друг мъжки край спътницата си, преплувал много мили след натрапника и го убил, а после се върнал при своята женска, която също убил. Някои твърдят, че звездите са тези, които предизвикват ревността, но Лео Афер вини за това климата, а Морисън твърди, че в Германия няма да се намерят толкова пияници, в Англия — толкова търговци на тютюн, във Франция — толкова танцьори, колкото са ревнивците в Италия. А в самата Италия се смята, че мъжете от Пиаченца са по-ревниви от всички останали.

И това е изменчива болест, защото от една страна в друга мени облика си: онова, което на едно място довежда мъжа до лудост, другаде няма да му повлияе. Във Фризия жената целува мъжа, който й е поднесъл напитка, а в Италия за такова нещо мъжа го чака смърт. В Англия младежите и девойките танцуват заедно, а в Италия това е допустимо само в Сиена. Мендоса, испанският посланик в Англия, заяви, че обичаят, позволяващ мъжете и жените да седят заедно в църквата, е отвратителен, но чу в отговор, че такова нещо може да предизвика отвращение единствено в Испания, където мъжете не са способни да отхвърлят похотливите си мисли дори на свято място.

Заради моята склонност към меланхолия съм по-податлив от други на ревност, но познавам много хора с холерична или сангвинична предразположеност, които търпят същите мъки. Бях млад, а младостта е ревнива, при все че Йероним твърди как ревността не прощава и на старите. Ала да разбираш болестта, уви, не значи да се излекуваш от нея; знанието откъде произтича ревността по никакъв начин не я премахва, както болният от треска не преодолява страданието си с разбиране откъде се е взела тя. Ще кажа нещо повече: в лекарската професия поне поставянето на диагноза способства лечението, докато от ревността излекуване няма. Тя е подобна на чумата, срещу която са безсилни всички средства. Покоряваш й се и пламъкът й те обхваща, докато не угасне от само себе си или не те изпепели.

Страдах, покрит от мантията на ревността, която изгаряше душата ми, както ризата, потопена в кръвта на Нес, е довела Херакъл до агония и смърт. Не минаха и две седмици, когато терзанията ми станаха нетърпими. Всичко, което виждах и чувах, потвърждаваше най-лошите ми подозрения и аз жадно се вкопчвах в най-беглия намек или признак за нейната вина. Веднъж почти си наложих да поставя въпроса ребром пред нея и с тази цел отидох да я посетя, но докато приближавах схлупената къща, видях как вратата й се отваря и отвътре излиза непознат мъж, покланя се на сбогуване и изказва по всякакъв начин своите почитания. В един кратък миг се уверих, че това е клиент и че тя вече е паднала толкова ниско, та упражнява занаята си у дома, пред очите на всички. Толкова бях разгневен и потресен, че се обърнах обратно и си тръгнах. Бях обзет и от ужасен страх, отидох си право у дома и се огледах щателно, защото в мислите си вече виждах и заплахата от сифилис. Нищо не открих, но и това не ме успокои, тъй като въобще не познавах симптомите на тази напаст. Заради това събрах всичката си смелост и почервенял от срам отидох при Лоуър.

— Дик — казах му, — ще ви помоля за огромна услуга и очаквам пълната ви дискретност.

Седяхме в просторна стая, която той бе наел от няколко години в Крайст Чърч. При влизането си заварих там Лок и бях принуден да водя празен разговор известно време, решен да чакам колкото е необходимо, за да остана насаме с домакина. Най-сетне Лок си тръгна и Лоуър се осведоми за причината на посещението ми.

— Хайде, казвайте и ако мога да направя услуга, ще го сторя на драго сърце. Ако съдя по вида ви, приятелю, имате неприятности. Да не сте болен?

— Надявам се да не съм. Дойдох да проверя тъкмо това.

— А какво може да е според вас? Какви са симптомите ви?

— Никакви.

— Никакви симптоми? Съвсем никакви? Виж ти, тревожно. Ще ви прегледам щателно, после ще ви предпиша най-скъпите лекарства в моята фармакопея и незабавно ще ви стане по-добре. Кълна се, господин Уд — с усмивка рече той, — вие сте идеалният пациент. Де да имах поне десетина като вас, щях да стана богат и прочут.

— Не се шегувайте, напълно сериозен съм. Боя се, че съм прихванал лоша болест.

Поведението ми най-сетне го убеди, че съм истински притеснен. Тъй като бе добър лекар и приятел, веднага изостави шеговития тон.

— Виждам, че сте разтревожен. Но бъдете малко по-откровен. Как да определя какво е страданието ви, ако не ми казвате нищо? Аз съм лекар, не гадател.

И тъй, с огромно нежелание и с опасения от подигравки, му разказах всичко. Лоуър изсумтя.

— И смятате, че блудницата е овършала целия Оксфордшир?

— Това не знам. Но ако се вярва на слуховете, възможно е да съм болен.

— Но вие казвате, че имате отношения с нея от две години, че и по-отдавна. Известно ми е, че болестите на Венера обикновено се проявяват с течение на времето, но много рядко симптомите остават скрити толкова дълго. Не сте ли забелязали някакви признаци по нея? Гнойни язви, изпускащи млечнобяла секреция?

— Не съм гледал — отвърнах, скандализиран при самата мисъл за това.

— А трябва. Лично аз много внимателно оглеждам момичетата и бих ви посъветвал и вие да го правите занапред. Сам схващате, че не е задължително да се прави явно. С малко сръчност може да извършите проверката във вид на ласки.

— Лоуър, не ми е нужен съвет, а диагноза. Болен ли съм, или не?

Той въздъхна.

— Ами дайте да видим тогава. Смъкнете панталоните.

С ужасно смущение изпълних каквото ми бе казано и Лоуър ме подложи на най-интимен оглед, като повдигаше, подръпваше, разглеждаше, а после приближи лице към срамотиите ми и ги подуши.

— Наглед всичко си е нормално. Като новичък е, едва изваден от опаковката.

Отдъхнах си с облекчение.

— Значи не съм болен?

— Не съм казал това. Просто няма видими симптоми, това е. Бих ви предложил няколко седмици да вземате големи дози лекарства — за всеки случай. Ако се стеснявате да ги купите сам, утре ще се отбия при господин Крос и ще ви донеса всичко.

— Благодаря. Много ви благодаря.

— Няма защо. Сега се загащете. Впрочем бих ви препоръчал да избягвате повече интимни контакти с това момиче. Ако е такава, както се говори, рано или късно ще стане опасна.

— Така и възнамерявам да постъпя.

— И трябва да разгласим за лошата й слава, иначе други може да паднат в капана.

— Не — възпротивих се, — това не мога да допусна. Ами ако слуховете са лъжливи? Тогава бих я оклеветил.

— Вашето чувство за справедливост ви прави чест. Но не бива да се криете зад него. Подобни хора са пагубни за всяко общество и на всички трябва да е известно за тях. Щом сте толкова придирчив, тогава поговорете с нея и разберете как стоят нещата. Във всеки случай сме длъжни да предпазим доктор Гроув, а нататък той да прави както реши за добре.

Не предприех действия прибързано. За решителния разговор със Сара ми бе нужно нещо повече от твърденията на Джак Престкот. Затова я наблюдавах внимателно и понякога (признавам си го със срам) я следях скришно, когато след работа тя си тръгваше към дома. Колко жестоко бях разочарован, когато най-лошите ми страхове се потвърдиха — понякога тя изобщо не си отиваше вкъщи или пък се отбиваше само за кратко. Виждах я как излиза от града, а веднъж с решителна крачка се отправи по посока на Абингдън, гарнизонно селище, където постоянно имаше търсене на уличници. Тогава не намерих друго обяснение и с огорчение прочетох как Уолис, получил същите тези сведения, е приел за единствен отговор, че тя носи съобщения на сектантите. Споменавам го, за да покажа колко опасни могат да бъдат частичните и непълни улики, тъй като и двамата грешахме.

Но по онова време не го разбирах, макар сигурно да бих изслушал с открито сърце всяко обяснение, което тя би ми дала. На следващия ден след безсънна нощ, прекарана в пламенни молитви да ми бъде спестен предстоящият разговор, с влизането на Сара в стаята ми й наредих да седне и обявих, че желая да говоря с нея по много важен и сериозен въпрос.

Тя седна мълчаливо в очакване да заговоря. Бях забелязал, че в предишните дни не приличаше на себе си — работеше не толкова усърдно и беше по-тъжна от обикновено. Не обърнах особено внимание, тъй като жените са склонни да се поддават на такива настроения. Чак от ръкописа на Джак Престкот узнах, че причината е било грубото насилие, на което я е подложил. Напълно разбирам защо Престкот се е поддал на болезнената заблуда, че за отмъщение тя му е направила магия, колкото и нелепа да изглежда тази му натрапчива идея. Сара хранеше непримирима ненавист към жестокостта у другите, тъй като бе възпитана да очаква справедливост от хората.

Забелязах също, че тя отхвърляше жестовете ми на привързаност и бързо се отдръпна, щом понечих да я докосна, като тръсна рамо едва ли не с неприязън, за да пропъди ръката ми. Отначало се почувствах засегнат, после го добавих към останалите свидетелства, че се отвръща от мен заради по-големи облаги, получавани от доктор Гроув. И отново ще заявя, че не знаех истината, докато тя не ми се представи под формата на изписаното от Джак Престкот.

— Длъжен съм да говоря с теб по въпрос от най-голяма важност — повторих, след като си бях подготвил фразите предварително. И до ден-днешен помня как странно чувство стегна гърдите ми едва щом заговорих: дъхът ми секна, сякаш бях пробягал дълго разстояние. — До мен стигнаха ужасни слухове, на които незабавно трябва да се сложи край.

Тя гледаше в пода, сякаш казаното изобщо не я интересуваше. Взех да заеквам и да не си намирам думите, дори се обърнах към рафта с книгите си, за да не виждам лицето й.

— Получих сериозно оплакване за поведението ти. А именно, че непристойно и безсрамно си се предлагала на човек от университета и прелюбодействаш по най-отвратителен начин.

Надвисна дълго мълчание, след което тя отговори:

— Вярно е.

Прозвучалото от устата й потвърждение на всичките ми страхове и подозрения ни най-малко не ме утеши. Надявал се бях тя възмутено да опровергае обвиненията, да ми позволи да й простя и всичко да си продължи по старому. Ала дори тогава не побързах с изводите. Свидетелствата трябва да получат независимо потвърждение.

— И кой е този човек? — попитах.

— Един тъй наречен джентълмен — отвърна тя. — На име Антъни Уд.

— Не се дръж нахално с мен! — избухнах. — Прекрасно знаеш за какво говоря.

— Нима?

— Да. Злоупотреби с моето великодушие и съблазни доктор Гроув от Новия колеж. И сякаш това е малко, предлагала си се и на студент, господин Престкот, и си настоявала той да те удовлетвори. Няма защо да отричаш, чух го от собствените му уста.

Тя пребледня като платно и дори само това може да се приеме като показателно колко безразсъдни са онези, които вярват, че нравът на човек може да се разчете по физиономията му — ето че и аз самият видях в тази бледност страх от разобличаване.

— Вие го чухте? — промълви тя. — От собствените му уста?

— Да.

— Ами тогава трябва да е истина. Такъв чудесен млад джентълмен като господин Престкот няма как да лъже, нали? Той е благородник, а аз съм само войнишка дъщеря.

— И какво, вярно ли е?

— Защо ви е да питате мен? Явно вие така мислите. Откога ме познавате? Ще станат вече четири години и сте уверен, че е истина.

— А как мога да мисля иначе? Всичко в поведението ти говори за това. Как да се доверя на отричането ти?

— Нищо не съм отричала — отсече тя. — Просто не е ваша работа.

— Аз съм твой господар. В очите на закона съм като твой баща и отговарям за поведението ти. Кажи ми сега кой беше човекът, който вчера излезе от къщата ви?

Един миг тя ме гледа озадачено, но после се сети за кого говоря.

— Беше един ирландец, който дойде да се види с мен. Дълъг път е извървял.

— Защо?

— Това също не е ваша работа.

— Напротив. Дългът ми както пред мен самия, така и пред теб е да ти попреча да навлечеш позор на семейството ми. Какво ще кажат хората, когато се разчуе, че Уд държат в дома си като прислужница продажна жена?

— Възможно е да кажат, че стопанинът, господин Антъни Уд, също прелюбодейства с нея, когато му падне случай. Че я води на Райските поля и там задоволява своята похот, а после отива в библиотеката и държи речи за поведението на другите.

— Това е съвсем друго.

— Защо?

— Няма да дискутирам с теб на сложни теми. Говоря сериозно. Но след като можеш да се държиш така с мен, нищо не ти пречи да го правиш и с всеки друг. Очевидно точно така се и случва.

— А вие самият още колко блудници познавате, господин Уд?

Тук вече поаленях от гняв и за всичко случило се в последствие обвинявах единствено нея. Жадувах само за простичък отговор. Искаше ми се тя всичко да отрече и тогава можех великодушно да я оправдая; или пък тя открито да си признае и да ме моли за прошка, каквато бих й дал на драго сърце. Но тя не стори нито едното, нито другото и имаше наглостта да запрати обратно в лицето ми моите обвинения. И много скоро отношенията ни се гмурнаха в мрака, защото, каквото и да бе имало между нас, аз си оставах неин господар. Но с думите си тя ясно даде да се разбере, че напълно е забравила за това и злоупотребява с близостта ни. Нито един разумен човек няма да признае, че дори в обвиненията й да имаше бегло основание, е възможно някакво сходство между моето поведение и нейното. Тя ми беше подчинена, а аз не се намирах в никаква зависимост от нея. Да не говорим, че никой не би търпял безсрамните й думи. Аз самият дори в разгара на страстта си бях употребявал най-учтиви изрази и не можех да понеса подобен език.

Изправих се, шокиран от чутото, и направих крачка към нея. Тя се дръпна и се притисна до стената с разширени от ярост очи, протегна ръка и ме посочи със странен и заплашителен жест.

— Не смей да ме доближаваш — просъска.

Застинах като ударен от гръм. Не знам какво се канех да направя. Естествено, не ми е и хрумвало за насилие, не съм от онези, дето падат така ниско. Дори най-негодната слугиня никога не е търпяла побой от мен, колкото и да го е заслужавала. Не претендирам, че е кой знае какво качество, а в случая със Сара знам, че бих искал да я пребия до посиняване, та да отмъстя за гаврата с мен. Но съм сигурен, че не бих отишъл по-далеч от опит за сплашване.

Ала уплахът й стигаше, за да изостави всички преструвки за покорство. Не знам какво би направила, ако бях приближил с още една крачка, но почувствах огромна решимост у нея и не се чувствах способен да й дам отпор.

— Напусни дома ми — процедих, когато тя отпусна ръка. — Уволнена си. Няма да подавам жалба срещу теб, макар да съм в правото си. Но кракът ти да не е стъпил повече тук.

Без нито дума, но след като ми отправи поглед, изпълнен с върховно презрение, тя излезе от стаята. Секунди по-късно чух входната врата да се хлопва.

Четвърта глава

Ако бях Престкот, можех да заключа от този сблъсък, че Сара е обладана от зла сила; със сигурност в този миг имаше нещо мощно и ужасяващо в жеста й и в пламъка в очите й. Върху това ще поразсъждавам повече, когато му дойде времето. Ще кажа само, че никога не ми е минавала подобна мисъл, и мога напълно да отхвърля твърденията на Престкот.

За това не са нужни голяма ученост и познания, от разказа на самия Престкот следва, че изводите му са били погрешни и че са го подвели собственото му невежество и помрачен ум. Например той пише как демоните обладали тялото на сър Уилям Комптън и променили облика му, но това е решително опровергавано от уважавани авторитети. В „Malleus Maleficarum“[1] ясно е посочено, че такова нещо е невъзможно. Аристотел твърди, че причина могат да бъдат единствено природни явления, в частност звездите, а Дионисий заявява, че дяволът не е способен да измени звездите, защото Бог не би го допуснал. Престкот така и не е успял да намери доказателства, че Сара му е направила магия, като е използвала негова кръв и коса, виденията му са предизвикани по-скоро от демоните, които сам е пуснал в съзнанието си, а не от такива, пратени му от друг.

Погрешно е разчел и знаците от духовете, които сам е призовал. В канчето с вода, което Ан Блънди е поставила пред него, той е търсил виновника за своите беди и водата му е показала истината — съвършено ясно е видял баща си и редом с него млад човек. Мисля, че този юноша е бил той самият. Със своята склонност към насилие и вероломство и двамата сами си бяха навлекли нещастията. Грейторекс го е предупредил повторно, но безумецът за пореден път е пренебрегнал съветите. Джак Престкот е държал отговора в ръцете си — Уолис го казва ясно и аз знам, че точно така е било, — но в безумието си е обвинявал други и е съдействал за погубването на Сара, като по този начин завинаги се е лишил от надежда.

За малко и мен да лиши от нея. В следващите месеци почти не виждах Сара, тъй като се заех усърдно със своите ръкописи и тетрадки. Но когато мислите ми не бяха заети с работа, непослушно бягаха към нея и страданието ми прерасна в негодувание, а после и в горчива ненавист. Зарадвах се, като чух, че доктор Гроув я е изгонил и че е останала съвсем без работа, намирах удовлетворение в това, че никой не я наемаше от страх да не тръгнат приказки. Веднъж я видях на улицата, пламнала от гняв и унижение, обсипвана от непристойни насмешки от студенти, до които бе стигнала мълвата. Този път не се намесих като някога, а се извърнах, след като се уверих, че тя ме забеляза — нека знаеше, че презрението ми към нея не е отслабнало. „Quos laesemnt et derunt“ — обикновено мразим тези, които сме обидили, както казва Сенека, и струва ми се, още тогава имах усещането, че съм се отнесъл несправедливо към нея, само че не знаех как да загладя грубостта си.

Скоро след тези събития, когато още бях потънал в мрачна меланхолия и странях от хора (избягвах срещи с приятели, защото щяха да започнат да ме разпитват какво ме измъчва), доктор Уолис ме извика при себе си. Такава чест бе рядкост — макар и да му изработвах заплатата като пазител на архивите, той почти не ме удостояваше с внимание. Всякакви дела помежду ни се решаваха при случайни срещи на улицата или в библиотеката. Както лесно би се досетил всеки, който познаваше Уолис, поканата ме притесни, тъй като неговата студенина внушаваше неподправен ужас. Това е един от малкото пунктове, по които се съгласявам с Престкот и Кола: и двамата намират общуването с него тягостно. Предполагам, че самото му безизразно лице предизвикваше безпокойство, защото е трудно да бъде разбран човек, който така сурово потиска всякакви външни проявления на природата си. Уолис никога не се усмихваше, нито се мръщеше, не изразяваше задоволство или неодобрение. Ала гласът му! Този тих и заплашителен глас носеше хиляда нюанса на презрение, едва скрити под тънкото лустро на любезност, която можеше да се изпари бързо като лятна роса.

Именно при тази среща Уолис ме помоли да му издиря книгата на Тит Ливий. Няма да предавам дословно разказа; ако се отстранят язвителните забележки на Уолис за характера ми, изложението му е точно. Обещах да сторя всичко по силите си и удържах на думата си, като не пропуснах в търсенията си нито една библиотека и книгопродавец. Уолис не ми каза защо му е нужен този том, а тогава още нищо не знаех за Марко да Кола, който пристигна в Оксфорд няколко седмици по-късно.

* * *

Вярвам, че дойде моментът да отделя повече внимание на този джентълмен и да премина към същността на нещата. Давам си сметка, че протаках по-дълго, отколкото е уместно, но това са болезнени спомени за мен, тъй като той ми причини твърде много терзания.

За Кола чух няколко дни преди запознанството си с него. В деня, когато се появи в града, вечерях в гостилница с Лоуър и той ми разказа за случилото се в кафенето и след това. Лоуър беше силно развълнуван, той хранеше интерес към всичко необичайно и ексцентрично и копнееше да обиколи света. Нямаше ни най-малка вероятност някога да предприеме подобно пътешествие, защото не разполагаше нито със свободно време, нито с пари, нито още го бе споходил такъв душевен покой, че да остави настрани кариерата си. Отсъствието е най-голямата опасност за лекарите — стига само за малко да изчезнат от очите на света и после трябва да хвърлят усилия наново да градят репутация. Но на Лоуър му доставяше огромно удоволствие да бъбри как един ден ще обиколи университетите на континента, ще се запознае с учени и техните трудове. Появата на Кола отново бе накарала този пламък да лумне у него и вероятно въображението му вече рисуваше как пристига във Венеция, гостоприемно приет от семейството на Кола като знак на благодарност за вниманието, което е оказал на отрочето им в Оксфорд.

Италианецът, какъвто и чудак да изглеждаше, действително му бе допаднал, защото Лоуър бе щедър към оценката си за човешкия род. Към Кола наистина нямаше как човек да се настрои зле, за такова нещо бе нужно да имаш жестокия и вечно отворен за подозрения ум на Джон Уолис. Беше невисок, с наченки на пълнота, с живи блестящи очи, в които често проблясваха искрици на веселие; имаше навика да се привежда напред на стола си, което създаваше впечатление за внимание към говорещия, и беше приятен събеседник. Пълен бе с наблюдения за всичко видяно и нито едно, както чувах, не изразяваше някакъв упрек или пренебрежение. Кола изглеждаше един от малцината щастливци, надарени със способността да виждат само хубавото и да не забелязват лошото. Дори господин Бойл, който трудно даряваше симпатията си, като че се бе привързал към него въпреки предупрежденията на Уолис. Това бе може би най-забележителното, защото Бойл обичаше тишината и спокойствието, от шума и суетнята страдаше като от физическа болка и дори насред най-увлекателния опит настояваше помощниците му да запазят умереност и сдържаност. Нито на един слуга не се позволяваше да трака с инструменти и да говори с глас, по-висок от шепот. Всичко се вършеше с почти религиозно смирение, тъй като в очите на Бойл природоизпитателната работа бе почти равносилна на богослужение.

Ето защо успехът на шумния и гръмогласен Кола — италианецът току избухваше в несдържан смях или от непохватност все се блъскаше я в стол, я в маса, като го съпровождаше с гръмки и нелепи проклятия — беше загадка за всички нас. Лоуър го приписваше на очевидния и искрен интерес на италианеца към научните изследвания, но лично аз го отдавам на неговото благородство и приветливост и ако се позова на думите на Менандър[2], оказаният му прием бе плод на достойното му поведение. Господин Бойл обичайно беше прекомерно сдържан, но понякога подозирах, че някаква част от природата му го привлича към весели и жизнерадостни хора. Може би и той самият щеше да е такъв, ако не беше с тъй крехко здраве. Не се досещах, че за благосклонността на Бойл има и скрити причини, впрочем и те биха били недостатъчни, тъй като той не беше от онези, дето от двуличие ще покажат престорено благоразположение. Намесата на Уолис и разговорът му с Бойл правят популярността на италианеца още по-смайваща — или пък правят вярванията на Уолис по-малко приемливи. Бойл допусна близо до себе си Кола, а той беше добър познавач на човешката природа. Не мога да повярвам, че щеше да е благосклонен към чужденеца, ако беше доловил макар и нещо дребно у него, което да потвърждава страховете на Уолис. Нещо повече, Бойл нямаше защо да се бои от Уолис и изпитваше към него твърде силна неприязън. Умееше по-добре от всеки друг да извлича солидни изводи, основани на факти, и по повод характера на Кола неговото мнение следва да се приема с най-голяма тежест.

Ала за постепенното разочарование на Лоуър от Кола вина има именно Уолис, защото бе тровил ума му, както змията го е правила с Ева, и бе използвал неговите страхове и амбиции за свои цели. Уолис знаеше, че Лоуър отчаяно се стреми към признание и успех, защото на него разчиташе цялото семейство — още тогава бе ясно, че по-големият му брат (поради заблуди в религиозните си вярвания) никога не би могъл да им осигури издръжка. А семейството на Лоуър беше голямо — родителите му, а и няколко неомъжени сестри, нуждаещи се от зестра, както и куп закъсали братовчеди. За да може поне донякъде да удовлетвори очакванията им, беше си наумил да стане най-преуспелият лекар в Лондон. И наистина постигна успех в целта си, което говори много за силно изявеното му чувство за дълг. Така или иначе, легналото на него бреме бе тежко и той бързо видя в лицето на Кола заплаха за своето бъдеще.

Лоуър бе хвърлил големи усилия, за да си спечели покровителството на Бойл и други влиятелни хора. Вършеше безвъзмездно много задачи, правеше услуги и беше неоценим сподвижник. Наградата щеше да е поддръжката на Бойл за членството му в Кралското дружество, когато Лоуър най-после набра смелост да кандидатства за приемане в Лекарската колегия; застъпничеството му, щом се оваканти пост на придворен лекар, както и многото семейства, привлечени от Бойл да му станат пациенти, когато основа практиката си в Лондон. А Лоуър наистина заслужаваше и успеха си, и протекциите на Бойл, защото беше отличен лекар.

След като бе хвърлил толкова труд и бе вече на трийсет и две, готов да отправи предизвикателство към съдбата, той се боеше някакво случайно събитие да не му препречи пътя към тъй желаната награда. Кола не представляваше заплаха за него, дори да беше такъв, какъвто Лоуър се опасяваше, защото Бойл допускаше близост до себе си за заслуги и не открояваше фаворити сред покровителстваните от него. Ала с думите си доктор Уолис разпали завистта и тревогата на Лоуър, като хитро заложи на амбициите му с подхвърлянето как Кола имал навика да краде чужди идеи. Макар моят път в живота да е съвсем различен, не отричам умереният стремеж като този, подтикнал Темистокъл да се мери по слава с Милтиад и насърчил Александър да търси доспехите на Ахил. Ала прекомерното самолюбие, което прераства в горделивост и кара достойни хора да стигат до жестокост и безразсъдство, трябва да бъде заклеймявано от всеки разумен човек. Тъкмо към такъв порок Уолис подтикваше Лоуър и за известно време успя, въпреки че той мъжки се бореше със завистта си. Вероятно тъкмо тази борба изостри промените в настроенията му — от ликуване до мрачност, от дружелюбни изблици към остри укори, — които бяха причинили такива терзания на Кола.

Ала в началото всичко вървеше добре. Лоуър с въодушевление описваше новия си познат и виждах как се надява познанството им да прерасне в истинско приятелство. Още тогава вече проявяваше към Кола уважение и любезност, пренебрегвани по отношение на по-старите приятели.

— Знаете ли — осведоми ме с изражение на весело лукавство, — той е толкова добър християнин, че се залови да лекува старата Блънди. И то без надежда за заплащане или награда, макар че като италианец нищо чудно да се домогва до услугите на момичето. Според вас дали е редно да го предупредя?

Пуснах покрай ушите си тази последна забележка.

— А какво й е на майката?

— Паднала и си счупила крака. Както изглежда, нараняването е лошо и са малки изгледите да прескочи трапа. Кола се зае да я лекува, след като момичето прояви наглостта пред хора да иде при Гроув и да му иска пари.

— А него бива ли го като лекар? Разбира ли от подобни травми?

— Това не мога да кажа. Знам само, че се зае с голям ентусиазъм за тази задача, напълно забравил за ядовете, които може да си навлече с подобна пациентка. Аплодирам неговата човечност, но не и здравомислието му.

— А вие самият не бихте ли я лекували?

— Само с голямо нежелание — призна, после помълча и добави: — Не, то се знае, бих я лекувал. Но се радвам, че не бях помолен.

— Значи този човек ви допада?

— Много. Той е самото обаяние и е вещ в много науки. Надявам се, че ни очакват много разговори по време на престоя му тук, а той изглежда ще се задържи дълго, защото е останал съвсем без средства. Трябва да се запознаете с него, гостите в града ни вече са рядкост. Трябва да се възползваме докрай от тях.

После изоставихме темата за италианския пътешественик и минахме към други. Когато се разделих с приятеля си, не ме напускаше смътна тревога, тъй като бях много огорчен от нещастието, случило се с майката на Сара. От последната ни среща с момичето бяха минали много месеци и времето бе поуталожило чувствата ми. Не съм човек, който упорства в омразата, и не умея да тая дълго обида, колкото и голямо да е нанесеното оскърбление. И въпреки че не желаех да възобновявам познанството ни, не желаех нови беди на това семейство и все още хранех към възрастната жена известна симпатия.

Тук отново признавам доброволно, че ми се щеше да проявя духовна извисеност. Колкото и силно да ме бе наранила Сара, исках да се покажа милосърден и опрощаващ. Може би това бе най-голямото наказание, което можех да й наложа, защото така щях да я накарам да осъзнае в пълна степен своето безразсъдство и да удържа връх над нея с проява на снизходителност.

Затова след дълги размисли на следващата вечер се загърнах в плаща си, сложих си най-дебелите шапка и ръкавици (Кола без съмнение е прав, като пише за суровата зима; моят приятел господин Плот щателно бе събрал измервания, които сочат за лют студ. Вярно, че пролетта настъпи стремителна и ярка само седмица по-късно, но зимата държа страната в ледената си хватка до последния момент) и се отправих по посока на замъка.

Боях се да бъда видян и още по-притеснен бях, че ще се сблъскам със Сара, защото нямах основания да се надявам на топъл прием. Но нея я нямаше у дома; почуках, почаках за отговор, после влязох с леко сърце, с надежда, че ще успея да утеша майката, без да разгневя дъщерята. Ала старицата спеше, вероятно под действието на някакво лекарство, и макар да се изкушавах да я събудя, та да не се окаже, че съм бил път напразно, все пак се въздържах. Видът й ме порази печално: хлътналите й страни бяха тъй бледи, че лицето й напомняше череп; дишането й беше хриптящо и затруднено, а вонята в стаята — извънредно потискаща. Както повечето хора и аз често бях ставал свидетел на смърт: видях как умира баща ми, мои братя и сестри, братовчеди и приятели. Едни починаха млади, други — на преклонна възраст, било от нараняване, болест, чума или от старост. Мисля, че никой не доживява до трийсет години, без да се е запознал отблизо със смъртта във всичките й образи. Ето и сега тя витаеше в къщата и очакваше своя час.

В този момент бях безсилен да сторя каквото и да било. Ан Блънди не се нуждаеше от практическа помощ, а каквато и да било духовна утеха не би била приемлива за нея. И докато я гледах, обзе ме внезапна безнадеждност, каквато възниква, когато имаш желанието да направиш добро, но не знаеш как. В този момент стъпки при вратата ме изтръгнаха от моята умисленост. От страх да не се срещна със Сара, бързо се скрих в присъединената малка стаичка, защото знаех, че врата от нея извежда на улицата.

Само че не беше Сара, стъпките бяха твърде тежки като за нея и аз поспрях, любопитен да разбера кой е дошъл в къщата. Предпазливо надзърнах през открехнатата врата — измама, която се срамувам да си призная, защото никой джентълмен не би трябвало да прибягва към такива похвати, — и се досетих, че мъжът в стаята трябва да е Кола, защото никой англичанин (поне по онова време) не би се облякъл така. Ала той се държеше странно и действията му дотолкова привлякоха вниманието ми, че аз задълбочих лошото си поведение и продължих да наблюдавам, като внимавах да не бъда забелязан.

При влизането си той също като мен се убеди, че вдовицата Блънди спи дълбоко, после коленичи до леглото й, извади броеница и известно време усърдно се моли. Както споменах, и на мен ми идваше на ум да направя нещо подобно, естествено в по-протестантски дух, но познавайки добре старицата, съмнявах се да го одобри. След това той направи нещо още по-странно: извади мускалче, отвори го и сипа малко масло върху пръста си. Леко докосна челото й и като направи кръст върху него, отново се помоли и после прибра мускалчето под връхната си дреха.

Това силно ме изненада, макар да би могло да се обясни с дълбока набожност, на която се възхищавах също толкова, колкото осъждах погрешната му вяра. По-нататък той напълно ме обърка, тъй като рязко се изправи и започна да претърсва стаята. Не беше обикновено любопитство, а целенасочено издирване — свали няколкото книги от полицата и ги прелисти една по една, преди да ги разтърси, за да провери няма ли да изпадне нещо. Едната, както забелязах, пъхна под палтото си, та да не се вижда. После отвори малката ракла до вратата, съдържаща всички притежания на семейството, прерови и нея. Каквото и да търсеше, не го намери, защото хлопна капака с дълбока въздишка и избърбори нещо на своя си език — не разбрах думите, но разочарованието в гласа му говореше само по себе си.

Застана насред стаята и явно се чудеше какво да предприеме, когато се появи Сара.

— Как е тя? — попита и сърцето ми потрепна при звука на гласа й.

— Никак не е добре — отвърна италианецът. Имаше тежък акцент, но говореше отчетливо и явно много добре разбираше езика. — А ти не би ли могла да се грижиш по-добре за нея?

— Налага се да работя — отвърна Сара. — Сега, когато майка ми нищо не припечелва, положението ни стана още по-тежко. Ще оздравее ли?

— Рано е да се каже. Ще оставя раната да позасъхне, после отново ще я бинтовам. Боя се, че развива треска. Може и всичко да се размине, но това ме тревожи. Проверявай на половин час не се ли усилва треската и колкото и странно да звучи, завивай я добре.

Виждам, че тук спомените ми съвършено точно съвпадат с тези на господин Кола: изложението му за началото на разговора е вярно, затова няма да повтарям написаното от него. Но от себе си ще добавя следното: забелязах нещо, което той не споменава. Щом Сара влезе, помежду им възникна осезаемо напрежение и докато Сара се държеше съвсем нормално, разтревожена само за майка си, то в течение на разговора Кола ставаше все по-развълнуван и неспокоен. Отначало го отдадох на загриженост, че чудатото му поведение може да е било забелязано, но не беше това. Трябваше незабавно да се измъкна на улицата, докато още имах възможност да го направя, без да са ме усетили, но не можех да се заставя да тръгна.

— Да, наистина съм щастливка. Простете, господине. През ум не ми е минавало да ви нагрубявам. Мама ми разказа колко умело и грижливо сте се отнесли с нея и двете сме ви дълбоко признателни. Не сме свикнали с такава доброта. Искрено моля да ме извините за дръзките думи. Много се боях за нея.

— Няма защо. Само не очаквай чудеса.

— Ще дойдете ли пак?

— Утре, стига да успея. Ако се влоши, потърси ме при господин Бойл. А сега, относно плащането… — подхвана той.

Предавам кажи-речи дума по дума разговора, цитиран от господин Кола, и потвърждавам, че неговата версия, доколкото самият аз помня, е безупречна. Ще добавя само едно нещо, което, кой знае защо, е пропуснато в описанието му. Когато заговори за плащане, той направи крачка към нея и положи ръка на рамото й.

— А, да, плащането! Как можах да си помисля, че ще забравите за него? Трябва да го уредим незабавно, нали така?

Едва тогава тя се отдръпна и го поведе в стаичката, където аз се сгуших в тъмната част, та да не бъда забелязан.

— Е, хайде, лекарю, ела си вземи заплащането.

И както Кола пише, тя легна и вдигна полата си с най-безсрамен жест. Само че Кола не споменава за тона й, за треперещия й от гняв и презрение глас и за присмехулната й гримаса.

Кола се поколеба, после отстъпи крачка назад и се прекръсти.

— Отвращаваш ме — каза.

Всичко го има в ръкописа му, аз просто плагиатствам неговите думи. Но отново намирам разлика в интерпретирането, защото той твърди, че бил ядосан, а аз не долових такова нещо. Видях ужасѐн човек, сякаш зърнал самия дявол. Очите му бяха разширени и само дето не се разплака от отчаяние, когато се дръпна от нея и отклони поглед. Много дни минаха, преди да узная причината за такова необичайно поведение.

— Боже, прости на своя слуга, защото съгреших — избъбри той на латински, което аз разбрах, а Сара — не.

Добре си спомням. Той бе ядосан на себе си, не на нея, защото тя бе за него нищо друго, освен една съблазън, на която трябваше да устои. После с препъване избяга от стаичката и от къщата и въобще не тръшна вратата, това е вярно, защото бързаше твърде много, та да я затвори дори.

Сара остана да лежи на сламеника и дишаше тежко. Претърколи се на една страна, прикри глава с ръце и я зарови в сламата. Помислих, че просто ще заспи, докато до мен не стигнаха горчивите й ридания. Буквално се задъхваше от сълзите си, а душата ми се късаше и в един миг у мен отново пламна цялата ми някогашна обич към нея.

Непосилно ми бе да се преборя със себе си, не се забавих да помисля какво правех. Тя никога не бе плакала така преди и звуците на тази толкова силна тъга нахлуха в сърцето ми и измиха всичката горчивина и злопаметност, като я оставиха обновена и чиста. Направих крачка напред и се отпуснах на колене до момичето.

— Сара? — повиках я тихо.

При звука на гласа ми тя подскочи уплашено, смъкна надолу роклята, за да прикрие голотата си, и в ужас се отдръпна от мен.

— Какво правите тук?

Можех да се впусна в дълги обяснения, да съчиня как съм дошъл единствено от тревога за майка й, но изражението на лицето й ме накара да изоставя всякакво притворство.

— Дойдох да те помоля за прошка. Не я заслужавам, но бях несправедлив към теб. Разкайвам се за думите си.

Толкова просто бе да го произнеса и като изрекох думите, почувствах, че през всички тези месеци те бяха чакали възможност да се откъснат от устата ми. Веднага се почувствах по-добре, сякаш освободил се от мъчителен товар. Струва ми се, дълбоко вярвах, че не дали ще ми прости беше важното, защото тя бе в пълното си право да не го направи, исках само да повярва в искреността на моето разкаяние.

— Странно време и място сте избрали за извинение.

— Знам. Но загубата на твоето приятелство и уважение ми е непоносима.

— Видяхте ли какво се случи тук?

Помълчах, преди да призная истината, после кимнах.

Тя не ми отговори веднага, но изведнъж я обзеха тръпки. Помислих, че отново е заплакала, но после за своя изненада видях, че се смее.

— Наистина сте необясним човек, господин Уд. Напълно сте ми непонятен. Ту без всякакви доказателства ме обвинявате в най-развратно поведение, ту след като ставате свидетел на това тук, ме молите за прошка. Как да ви разбера?

— Аз и сам понякога не се разбирам.

— Майка ми умира — продължи тя, смехът секна и настроението й мигом се промени.

— Да — промълвих. — Боя се, че е така.

— Длъжна съм да го приема като Божията воля. Но не мога. Странно е всичко това.

— Защо? Никой не е твърдял, че послушанието и смирението се удават лесно.

— Така се боя да я изгубя. И изпитвам срам, защото едва понасям да я гледам такава, каквато лежи сега.

— Как си счупи крака? Лоуър ми каза, че паднала, но как можа да се случи?

— Блъснали са я. Вечерта, след като затворила перачницата, се върнала тук и заварила мъж, който ровел из раклата ни. Достатъчно добре я познавате и ще се досетите, че не е побягнала от дома. Мисля, че той си е тръгнал с насинено око, но я блъснал на земята и я ритал. С един от ритниците си й счупил крака. Тя е стара и слаба и костите й са съвсем крехки.

— Защо не казахте на никого? Защо не подадохте жалба?

— Тя го е разпознала.

— Ами още по-лесно е било.

— Напротив. Някога е бил на служба при Джон Търлоу, както и баща ми. Дори и днес, каквото и да е направил, никога няма да го хванат и накажат.

— Но какво…

— Както ви е известно, нищо не притежаваме. Във всеки случай нищо, което би го привлякло. Единствено книжата на баща ми, които ви дадох. Помните ли, казах ви, че тези документи са опасни. Още ли са у вас?

Уверих я, че ще са нужни немалко часове да бъдат открити в стаята ми, дори някой да узнае кой ги пази.

После й разказах как и Кола най-щателно претърси дома им.

— Защо наказваш Своите слуги, Господи? — Сара печално поклати глава.

Прегърнах я и легнахме заедно. Милвах я по косата и се опитвах да я утеша. Но колко малко утеха можех да й дам.

— Трябва да ви разкажа за Джак Престкот — каза тя след малко, но аз я спрях.

— Не искам да чувам… Не ми е нужно да знам нищо.

Каквото и да беше, най-добре бе да се забрави. Не желаех да слушам, а тя беше благодарна, че я избавих от унижението да говори.

— Ще се върнеш ли на работа у нас? — попитах я. — Не е най-изгодното предложение, но ако в града се разчуе, че семейство Уд са те наели, това ще ти върне доброто име, да не говорим за парите.

— А майка ви ще ме приеме ли?

— О, да. Тя много се разсърди, когато ти си отиде, и непрестанно мърмори и се оплаква как всичко у дома вървяло по-добре, докато си била с нас.

Тя се усмихна; знаех, че в присъствието на Сара майка ми не би си позволила да отрони и една похвална дума, та момичето да не се възгордее.

— Може би така и ще сторя. Макар че сега, като не трябва да плащам на лекари, нуждата ми от пари намаля.

— Твърде далеч отиваш с покорството си на Божията воля. Ако е възможно, редно е майка ти да получи всички нужни грижи. Откъде знаеш, че това не е изпитание за любовта ти към нея и не и е писано да оздравее? Иначе смъртта й би била наказание за теб, задето не си й осигурила лечение.

— Мога да си позволя само услугите на бръснар, а дори и такъв сигурно ще ми откаже. Тя не приема никакво лечение от мен, а и бездруго не бих могла да й помогна.

— Защо?

— Мисля, че просто е стара и й е време да умре. Нищо не мога да сторя.

— Възможно е Лоуър да помогне.

— Нека опита, стига да има желание, бих била много щастлива, ако успее.

— Ще го попитам. Ако този Кола каже, че майка ти не е повече негова пациентка, Лоуър може да бъде убеден. Не би тръгнал да обижда колега, като дойде да я лекува без позволение, но мисля, че лесно ще го получим.

— Нямам с какво да платя.

— Ще измисля нещо, не се тревожи.

Изправих се с огромно нежелание. От всичко на света най-много би ми се искало да прекарам цялата нощ с нея, защото никога не го бяхме правили преди и такава идея ме примамваше: да слушам биенето на сърцето й и да усещам дъха й върху бузата си ми изглеждаше най-сладостното преживяване. Но тя трябваше да възстанови доброто си име, а аз — да запазя своето. Тогава Оксфорд не приличаше на кралския двор и в него я нямаше днешната разпуснатост. Всички си държаха ушите отворени и мнозина бързо си спечелваха порицание. И с мен беше така.

* * *

Майка ми промърмори само незначителни възражения, когато обявих, че Сара се е разкаяла за греховете си и добавих, че те всъщност далеч не са били такива, както ги е раздула мълвата. Милосърдието изисква да се прости на грешника, ако разкаянието му е истинско, завърших пледоарията си.

— А тя работи добре и може би сега ще се съгласи да взема с половин пени по-малко седмично — отбеляза майка ми. — За такива пари няма да намерим друга като нея.

Така всичко беше решено (още половин пени излезе от джоба ми, за да покрия разликата) и Сара беше наета отново. После предстоеше да се реши затруднението с лекаря и няколко дни по-късно, когато ми се представи възможност, заговорих за това на Лоуър. По това време никак не беше лесно да го завариш сам, тъй като той усърдно работеше над труда си по изследване на мозъка и в момента си блъскаше главата над посвещението.

— Към кого да го адресирам? — попита ме загрижено, преди да съм успял да заговоря. — Това е извънредно деликатен въпрос, най-тънкият момент от цялото начинание.

— Е, все пак самият труд… — подхванах.

Той махна с ръка.

— Трудът е нищо. Прецизна работа и съсредоточеност. Разходите по публикуването му са далеч по-голяма трудност. Известно ли ви е колко взема един добър гравьор? Нужни са ми илюстрации с добро качество. Всичко си губи значението, ако картинките са размазани. А някои така работят, че накрая не си личи човешки мозък ли е това, или овчи. Трябва да включа най-малко двайсет илюстрации, всичките дело на лондонски гравьор. — Той въздъхна тежко. — Завиждам ви, Уд. Можете да пишете каквито си искате книги, без да се измъчвате с такива неща.

— Аз също бих се радвал да поместя много гравюри — възразих. — Важно е читателите да видят изображенията на личностите, за които пиша, и да съдят сами дали разказът ми за тези мъже е верен, като съпоставят действията им с чертите на лицата им.

— Всичко това е вярно. Просто посочвам, че вашето повествование може да говори само по себе си. А в моя случай ще е неразбираемо, ако не е придружено с добри илюстрации.

— Ами тогава за тях се тревожете, не за посвещението му.

— Илюстрациите — заяви мрачно той, отново придобил притеснено изражение — опират само до пари. Истински кошмар, но там поне всичко е ясно. От посвещението зависи цялото ми бъдеще. Дали съм амбициозен и рискувам, като се целя твърде високо? Или съм скромен, целя се прекалено ниско и напразно си пилея усилията?

— Книгата според мен сама по себе си трябва да е награда.

— Думи на истински учен — подхвърли кисело той. — Лесно ви е на вас, като нямате семейство, за което да се грижите, и сте доволен да останете тук завинаги.

— И аз като всеки друг мечтая за слава — възразих, — но тя ще дойде от съдържанието на книгата, а не от това, че ще я използвате като оръдие, за да си пробиете силом път към благоволението на властимащите. На кого мислите да я посветите?

— В мечтите си за слава естествено си представям как я посвещавам на краля. Ето например онзи Галилео от Италия посветил свой труд на Медичи и в резултат на това получил пожизнен доходен пост. Въобразявам си как Негово Величество е толкова впечатлен, че мигом ме назначава за кралски лекар. Само дето — добави огорчено — той вече си има такъв, а не е толкова богат, че да си позволи двама.

— Защо не проявите повече въображение? На Негово Величество толкова много неща са посветили, че не му е по силите да покаже благодарност към всеки автор в Англия, просто ще се изгубите в общия куп.

— Кого предлагате?

— И аз не знам… Посветете го на някого, който е богат, ще оцени любезността ви и чието име ще привлече внимание. Какво ще кажете за херцогинята на Нюкасъл?

— Много смешно — сряза ме той. — Със същия успех мога да го посветя на паметта на Оливър Кромуел. Прекрасен начин да се подсигуря никога вече да не бъда възприеман сериозно от любознателните умове. Жени, провеждащи опити, са обида за семействата си и за своя пол. Стига, Уд, говоря сериозно.

Усмихнах се.

— Лорд Кларендън?

— Твърде предсказуем е, а и може да се лиши от власт или да умре от апокалиптичен удар още преди излизането на книгата.

— Ами тогава на съперника му, граф Бристол?

— Да посветя книга на отявлен католик? Искате да умра от глад?

— Ами тогава на изгряваща звезда! Да речем, Хенри Бенет?

— Като нищо може да стане падаща звезда.

— На някой учен човек? Господин Рен?

— Той е сред най-добрите ми приятели. Но не може да ми помогне повече, отколкото аз на него.

— Ами тогава на господин Бойл.

— Ще ми се да мисля, че неговото покровителство вече ми е гарантирано. Просто ще си хвърля книгата на вятъра.

— Все трябва да се намери някой. Ще си помисля — обещах му. — Трудът ви още не е пратен за печат.

Лоуър отново простена.

— Не ми припомняйте. Ако не намеря още няколко образци на мозъци, няма и да стигне до печатарите. Добре би било да осъдят някого на обесване.

— Впрочем, в затвора лежи един младеж и бъдещето му не е обещаващо. Джак Престкот. Нещата вървят натам, че след около седмица ще го обесят. Бог знае, че си го е заслужил.

Както виждате, така стана, че аз напомних на Лоуър за Престкот, чийто арест десетина дни преди този разговор предизвика известна суматоха в града. Така че аз бях инструментът, под чийто натиск Лоуър да се домогва до трупа на нещастника. Мисля, че наистина Лоуър е поканил Кола да го придружи, а не сам Кола е измислил начин да посети младежа в затвора, както е предположил доктор Уолис. В действителност, както ясно ще покажа по-нататък, господин Кола е имал основателни причини да не се среща с Престкот. За него вероятно е било стъписващо да се сблъска внезапно с човек, когото е срещнал по-рано.

Споменаването на Престкот естествено ме върна към мисли за Сара Блънди и болестта на майка й и аз попитах Лоуър дали не би се заел да лекува старицата.

— Не — твърдо заяви той. — Не мога да лекувам пациент на друг лекар, та макар Кола дори да не е лекар. Това не е прието.

— Но, Лоуър — възразих аз, — той също няма да я лекува и тогава жената ще умре.

— Ако сам той ми го каже, ще си помисля. Но чух, че не била в състояние да плати.

При тези му думи се намръщих, защото бях наясно, че приятелят ми от природна доброта и в свой ущърб лекува мнозина, които не можеха да си позволят услугите му. Като видя реакцията ми, Лоуър се смути.

— Друго щеше да е, ако сам бях предложил, като ми е известна ситуацията им, но дъщерята по най-отблъскващ начин се натрапи на Кола, без да го предупреди, че няма пари. Ние, лекарите, си имаме своята гордост. А и аз не искам да я лекувам. Ти най-добре от всички би трябвало да знаеш какво представлява дъщерята и съм смаян, че ме молиш.

— Може би съм грешил. Сара беше оклеветена, поне отчасти, сигурен съм в това. А и не те моля да лекуваш нея, а майка й. Ако трябва, аз ще поема разноските.

Той се замисли за момент, както и очаквах, защото беше прекалено добър човек — и като лекар с голяма нужда от пациенти, — че да се откаже от някой болен.

— Ще говоря с Кола. Да видим какво ще каже той. Така или иначе днес ще се видя с него. А сега ме извинете, приятелю, имам натоварен ден. Бойл провежда опит, на който искам да присъствам, ще трябва да измисля начин да се видя със споменатия от вас младеж и като връх на всичко останало ми предстои да прегледам доктор Уолис.

— Болен ли е?

— Надявам се, че да. Ще бъде отличен пациент, ако успея да го излекувам. Той е вътрешен човек в Кралското дружество и ако двамата с Бойл ме подкрепят, членството ми там е осигурено.

На тази оптимистична нотка се сбогува с мен — само за да узнае, както виждам от ръкописа на Уолис, че приятелят му Кола уж се кани да си присвои идеите му. Горкият! Нищо чудно, че се е държал така зле с Кола същата вечер. Макар че, прави му чест, никога не изрече и дума против италианеца. Лоуър се стараеше да не отправя обвинения, ако не е напълно уверен в правотата си. Уви, малцина са тези, прилагащи на практика подобни принципи. Срещал съм много учени, които с най-сериозен вид философстват за лорд Бейкън и за достойнствата на индуктивния метод, и все пак с готовност дават ухо на всякакви слухове, без да си дават труда дори да се усъмнят в тях. „Струва ми се обосновано“, подхващат и не съзнават, че това е пълна глупост. Обосноваването не може да ти се струва, в това е цялата му същност. То може да се представи, а ако ти се „струва“, не е никакво обосноваване, никаква логика няма тук.

Както е известно, Лоуър поговори с Кола, а аз — със Сара и я убедих, че друг изход няма и трябва да поднесе извинение на италианеца, та той отново да се съгласи да лекува майка й. Ще ви кажа, че не ми беше никак лесно да го постигна, защото и собствената й смърт да я заплашваше, това гордо и странно момиче нямаше да бъде убедено с никакви думи и доводи да отстъпи. Ала на карта бе поставен животът на друг човек и тя призна, че е длъжна да се смири. Аз, от своя страна, се тревожех, че италианецът ще поднови своите домогвания и реших да намаля опасността, като сам му предложа заплащане. Това означаваше два месеца да остана без нови книги, но щеше да е за добра кауза, за правилно насочена благотворителност.

Само че пари нямах. Доходът ми по онова време се изчерпваше с ежегодни вноски плюс лихва по сума, с която бях услужил на мой братовчед, за да си купи таверна, и той бе поел задължението да ми плаща по шейсет и седем лири всяка година на Благовещение. Издължаваше се коректно и аз бях напълно удовлетворен от това изгодно вложение на парите си, тъй като няма нищо по-надеждно от собственото семейство, макар че и в него човек не може да бъде докрай сигурен. Само че той не можеше и не би приел да плаща предварително, а малко преди това се бях охарчил здраво, като си купих нова виола. Давах всичките си налични пари на майка си за поддръжката на дома и няколко месеца карах без пукнат грош в джоба, бях принуден да живея скромно. Сумата от три лири, която се наех да платя на Кола, надхвърляше много възможностите ми. Събрах двайсет и четири шилинга, взех назаем още дванайсет от приятели и изкарах девет от продажба на книги. Оставаха ми още петнайсет шилинга и именно заради тях набрах смелост и си уговорих среща с доктор Гроув.

[1] „Чукът на вещиците“, известен трактат по демонология, написан от двама германски монаси, доминиканските инквизитори Хайнрих Крамер и Якоб Шпренгер през 1486 г. — Б.пр. ↑

[2] Гръцки драматург и най-известен представител на Атинската нова комедия (342 пр.н.е. — 291 пр.н.е.). — Б.пр. ↑

Пета глава

Не се познавах с него, поназнайвах нещичко само от приказките на други хора, а му бе излязло име на гневлив човек с мъчен характер, назадничави възгледи и склонност към жестокост, когато е пийнал повече. Говореше се още, че е много умен, но след всички житейски превратности будната му интелигентност с годините се е опорочила от озлобление и злопаметност. Уолис, както забелязвам, се отзовава добре за него, Кола също. Несъмнено е умеел да демонстрира голяма любезност, стига да пожелае, и се е превръщал в самото очарование, ако реши, че човекът насреща му е достоен или равен на него. Но една среща с Гроув си беше лотария и той използваше събеседника за свои собствени цели според настроението си.

Всичко това ми беше известно и все пак отидох при него, защото не се сещах към кого друг да се обърна за помощ. Никога не съм имал заможни приятели, напротив, повечето ми познати бяха още по-бедни от мен. Уверих се, че слуховете са очернили Гроув също както бяха оклеветили Сара и че докторът е силно натъжен от безпричинната злоба срещу бившата му прислужница. Добре разбирах, че не би искал участието му да става общо достояние, макар и само за запазване на добра репутация, но вярвах, че тайно би й помогнал на драго сърце.

Затова отидох при него и в крайна сметка му докарах смъртта. За да няма недоразумения, открито заявявам този факт. Всички излагат в разказите си собствените си изводи и мисли, своите доводи и подозрения за това как и защо се е случило това събитие. Приведени са всевъзможни доказателства. Кола се опира на самопризнанията на Сара в съда и я приема за виновна с твърдението, че няма как да се отрече заявеното под клетва, а аз съм готов да призная, че в повечето случаи това наистина е най-силното възможно доказателство. Престкот в помътения си ум използва процедурата на правна аргументация, като търси на кого е най-изгодно това престъпление и при отсъствието на противоречащи на извода му сведения заключава, че виновникът е Томас Кен. Доктор Уолис прилага към смъртта на Гроув собствената си могъща логика, убеден, че острият му ум ще обхване всички тънкости по случая и ще изведе обосновани заключения. Всички са били уверени в непогрешимостта на съдебния си метод, на който са били принудени да стъпят, защото единственият свидетел, способен да реши съмненията, им беше недостъпен: никой от тях не видя кой сложи отровата в бутилката. Аз видях.

В своя труд „Новият органон“ лорд Бейкън поставя особено ударение на доказателствата, с обичайната си бляскава проницателност обсъжда различните им категории и намира всичките ненапълно адекватни. Заключава, че нито едно доказателство не носи абсолютна сигурност, и човек би помислил, че подобен извод е еднакво отчайващ и за учените, и за магистратите. Историците и теолозите са се научили да приемат този факт: първите скромно обуздават претенциите си, а вторите издигат пищните си творения върху далеч по-надеждния фундамент на Божественото откровение. Защото без неоспорими доказателства какво е науката, освен прехвален набор от догадки? Без да имаме пълна увереност в състава на престъплението, как изобщо можем да пратим с чиста съвест хора на бесилката? Свидетелите може да лъжат, а както добре ми е известно, дори невинният може да си признае злодеяние, което не е извършил.

Но лорд Бейкън не е изпаднал в отчаяние и твърди, че има указателен знак, сочещ само в една посока и недопускащ други тълкувания. Съвършено независимият очевидец, който нищо не печели от разкритието, и в добавка има способностите да наблюдава и излага събитията, бидейки с благороден произход и солидно образование — ето това е възможно най-надеждният свидетел и неговите показания са с решаваща сила, превъзхождащи всички останали категории доказателства. Тук претендирам за такъв статут и заявявам, че онова, което ще изложа нататък, изключва всякаква възможност за по-нататъшни спорове по въпроса.

Изпратих кратко писъмце на доктор Гроув, в което го молех да ми отдели време за среща и получих отговор, че е готов да ме приеме същата вечер. И така, може би два часа, след като господин Кола си бе тръгнал от колежа, аз почуках на вратата на Гроув.

Разбира се, не пристъпих веднага към целта на посещението си. Макар да бях дошъл като молител, не исках да се покажа невъзпитан. Така че си поприказвахме повече от половин час, а разговорът ни бе прекъсван от оригването и пърденето на доктор Гроув и гръмките му оплаквания от храната, която колежът поднасяше на членовете на факултета.

— Много съм любопитен как успява готвачът да съсипе най-обикновено печено месо — изръмжа той след особено тежък пристъп. — Кълна се, накрая ще ме вкара в гроба. Знаете ли, днес имах гост. Млад италианец, на вашата възраст, струва ми се. Дъвчеше храбро, без да се оплаква, но изглеждаше така стъписан, че ми идеше да се разсмея в лицето му. Там им е бедата на тия чужденци. Привикнали са да се глезят с разни ми ти сосове. Забравили са що е то истинско месо. И храната си са извратили също като религията. — Той сам се засмя на метафората си. — Толкова натруфена, че не си личи какво има отдолу. Дали е чесън, или тамян, ефектът е все същият.

Отново се засмя на малкия си каламбур и видях, че му се щеше да му бе хрумнал по-рано, та още повече да подразни госта си. Не му посочих, че отношението му към храната ми се струва малко противоречиво.

Тук той отново простена и се хвана за корема.

— Боже мили, проклетият готвач. Младежо, подайте ми онова прахче там в пликчето.

Взех го.

— Какво е това?

— Безотказно разхлабително, макар проклетият италианец да твърди, че било опасно. Няма такова нещо, доктор Бейт казва, че не е, а той е лекарят на краля. Щом е добро за крал, и за мен е добро. Гарантирано е от авторитет и от личния ми опит. А пък този Кола ще ми разправя, че не вършело работа. Глупости; глътваш две щипки и червата ти мигом се изпразват. Преди четири месеца се запасих с голямо количество тъкмо за такива случаи.

— Господин Кола е лекар и вярвам, че знае какво говори.

— Той така твърди, но не ми се вярва. Твърде голям йезуит ми се вижда, че да е истински лекар.

— Разбрах, че лекува счупения крак на Ан Блънди — вметнах, като видях шанс да насоча разговора в нужната посока.

Щом чу това име, доктор Гроув се смръщи недоволно и изръмжа заплашително като пес към свой съперник за кокал.

— Така чух.

— По-скоро лекувал го е досега, защото тя няма пари, а господин Кола не може да си позволи да работи безплатно.

Гроув изсумтя, но аз не обърнах внимание на предупреждението, забързан да си свърша работата и да си тръгна.

— Аз лично давам от себе си две лири и пет шилинга.

— Браво на вас.

— Но са ми нужни още петнайсет шилинга, а ги нямам в този момент.

— Ако сте дошли да ме молите за заем, отговорът ми е не.

— Но…

— Това момиче ми струваше почти осемнайсет лири годишно. Заради нея за малко да се лиша от обещания ми пост на енорийски свещеник. Ако ще майка й утре да умре, това мен не ме засяга. А като слушам какво говорят за нея, заслужава си го. Ако няма пари за лечение, сама си е виновна и е грях да се пречи на възмездието, което сама си е докарала.

— Но болната е майка й.

— Нямам нищо общо, отдавна не е моя грижа. Позволете да забележа, че твърде много се вълнувате за момичето. Защо така?

Възможно е да съм се изчервил и така да съм му подсказал истината, защото злонамереният му ум наистина беше много пъргав.

— Тя е прислужница на майка ми и…

— Но вие я посъветвахте да я наеме, нали, господин Уд? Излиза, че вие сте fons et ongo[1] на моите ядове с нея. И при това й плащате лекарските сметки? Много великодушно, чак прекалено, бих казал. Може би слуховете за нейната разпуснатост трябва да се отнесат към вас, а не към мен.

Той ме изгледа внимателно и видях как по лицето му плъзва удоволствие от безпогрешната догадка. Потайността никога не е била черта, която съм развивал у себе си с цел да доведа до съвършенство. Лицето ми беше отворена книга за всички, умеещи да четат, а за Гроув бе присъщо злорадството да разгадава тайните на околните, а после да преследва и измъчва нещастниците.

— Аха, антикварят е твърде погълнат от науките си, за да си намери жена, и помежду четенето си се задоволява с развратната слугиня. Такава е работата, нали? Малката уличница ви се отдава и вие го вземате за любов. Разигравате го кавалер пред нищожната мърла и във въображението си я рисувате като една истинска Елоиз[2], обещавате й пари, каквито нямате, и очаквате други да ви дадат заем, та да впечатлите вашата дама. Само че тя никаква дама не е, нали, господин Уд? И дума не може да става за такова нещо.

После отново ме погледна и ми се изсмя открито.

— Олеле, истина е. Виждам по лицето ви. По-хубав анекдот от това, здраве му кажи. „Книжният червей и развратницата“, истински сюжет за поема. Героична епистоларна творба в хекзаметър. Тема, достойна за самия Милтън, стига да не беше толкова гнусна за перото му.

Той отново избухна в смях, а лицето ми пламна от срам и гняв, но знаех, че никакви възражения няма да го откъснат от развлечението му.

— Я стига, господин Уд — продължи, — няма как дори вие да не съзирате смешката. Кроткият невзрачен учен се е отдал изцяло на заниманията си, заровен като мишчица сред своите ръкописи, със зачервени очи от това, че не вижда бял ден, а ние се чудим и маем как така усилията му не носят никакви плодове. Дали в ума му не се е заформил някой грандиозен труд? Дали трудности по зачатието не отлагат раждането на шедьовър? И най-сетне се натъкваме на отговора. Не е каквото сме си мислили. Причината била, че докато всички си мислят как работи, той се търкалял в прахоляка със слугинята си. Нещо повече, убедил майка си да приеме момичето в своя дом и така превърнал прислужницата в блудница, а майка си — в сводница. Е, кажете, че не е идеалната ирония.

Теолозите ни учат, че жестокостта произлиза от дявола, и наистина той е първопричината, защото няма съмнение, че в същината й е злото. Но за мен истинската жестокост се корени в извратена представа за удоволствие, защото жестокият човек се наслаждава на терзанията, които причинява на другите, и също както изкусен музикант, свирещ на виола или клавесин, е способен да извлече от инструмента си всевъзможни хармонии, така и жестокосърдечният по своя воля извиква мъка и унижение, тъга и безсилен гняв, угризения и страх. Някои съумяват да ги произведат всичките — наведнъж или поотделно — с нюансиран подход, като ту упражняват гръмко насилие над обекта си, докато звуците в съзнанието му станат непоносими, ту минават на тихи нотки и човъркаш болезнено душата с прелъстителна наслада. Гроув беше истински майстор в изкуството на жестокостта, отдаден й единствено в името на собственото си удоволствие и възторг от уменията си.

Ако Томас Кен (както подозирам) редовно е бил подлаган на подобно отношение, само мога да се възхищавам на смирението, с което е понасял непрестанната гавра, несъмнено прикривана пред останалите членове на факултета. Мъченията насаме са далеч по-желани от мъчителя и по-тежки за страдалеца, който не може да опише своята Голгота, без да изглежда слаб и глупав в очите на околните, а това му причинява нови мъки, този път предизвикани от него самия. Знам, че ставам смешен и нелеп, като преразказвам всичко това. Но няма как да го премълча и само мога да се надявам, че ще бъда разбран. Всеки в някаква степен е бил посрамван и подиграван, така че е наясно как този тормоз замъглява преценката и обърква ума, докато измъчваният не започне да се чувства като бито вързано животно, което копнее да се отърве, но не знае как да се откъсне от въжето си.

Мъките ми не бяха свършили още; Гроув виждаше колко лесна плячка съм и колко безпрепятствено може да ме обработва, защото ми липсват уменията, с които други пренебрегват подобни атаки или си изграждат защита срещу злонамерените.

— Не мога да си представя — продължи той — как доктор Уолис би продължил да търпи в така любимия ви архив присъствието на човек като вас. Похотливите често вредят далеч повече от злоумишлените. Помислете как ще бъдат заклеймени майка ви и цялото ви семейство, като се разчуе, че тя държи бардак за сина си и плаща на развратницата му от джоба си.

— Защо го правите? — попитах отчаяно. — За какво ви е да ме мъчите така?

— Аз? Да ви мъча? Как ви хрумна? По какъв начин точно ви мъча? Та аз просто излагам фактите. „Защото ние не можем да не говорим за това, що сме видели и чули“ (Деяния, глава 4, стих 20). Това са думи на самия свети Петър. Нима е правилно грехът да остане ненаказан, а прелюбодеянието — неразкрито?

Той замълча и лицето му внезапно помрачня, всичката веселост изчезна от него, заместена от черен гняв, досущ като небето, преди от него да изригне светкавица.

— Наясно съм що за човек сте вие, господин Уд. Знам, че вие ми пратихте момичето за прислужница, та вашият приятел господин Кен да може да ме обвини в порочност. Тъкмо вие разпространявахте из града гнусни слухове, за да опетните името ми и да ме лишите от онова, което ми се полага по право. Господин Престкот всичко ми разказа, той е толкова честен човек, колкото вие сте отдаден на лъжите. И имате нахалството да идвате да ми просите пари. Като някакъв мърляв просяк протягате оклепана с мастило ръка. Никакви такива. Вие заслужавате и ще получите единствено моята ненавист. Мислехте си, че може да кроите интриги срещу мен и да избегнете възмездието ми, така ли? Спечелихте си опасен враг, господин Уд, и скоро ще разберете, че сте допуснали най-лошата грешка в живота си. Лично прочетох вината по лицето ви и повярвайте, ще си платите докрай за нея. А сега се махайте и да не съм ви видял тук. Надявам се, ще ми простите, че няма да ви изпратя до вратата. Червата ми не щат да чакат повече.

Той се изправи, изпусна чудовищна пръдня и отиде в другата стая. Чух го как с пъшкане смъкна панталоните си и се настани на нощното гърне. Бях претърпял възможно най-жалко поражение срещу нападките му, на които не съумях да окажа никаква съпротива. Седях изчервен като някакъв малчуган и едва смънках няколко куци фрази. А бях достатъчно мъж, че да изгарям от ярост при обидите му. Но вместо да постъпя както подобава на мъж, държах се като недорасъл; неспособен да му хвърля достоен отговор в лицето, погодих му детински номер зад гърба, а после като ученик шегаджия се изнизах от стаята със заблудата, че съм сторил поне нещо в своя защита.

А то бе следното: взех от масата пакетчето с праха и го изсипах докрай в бутилката с бренди, поставена до креслото.

„Почерпи се с това — казах си на излизане. — И дано червата ти те изтормозят.“

Тръгнах си с надеждата той да прекара безсънна нощ заради стомашни болки. Кълна се в Бог и във всичко свято, че не му мислех нищо по-лошо. Вярно, исках да се гърчи в мъки и дори се боях, че прашецът няма да е достатъчен за желания от мен ефект. Но не съм му пожелавал смъртта, нито съм имал намерения да го убивам. Дори нямах представа какъв е този прах, а и без това никога преди не бях чувал за арсеник. Съмнявам се, че дори сред образованите хора съществува повече от един на две дузини, който да е наясно за него. Не всички сме лекари или експериментатори. Дори господин Щал никога не беше споменавал тази субстанция, когато вземах при него уроци за химически техники.

[1] Източник и първопричина (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Любовница на Пиер Абелар, най-известния философ в Европа през 12-ти век, цитирана като рядък за епохата си пример за женско свободомислие. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Когато излязох навън, беше съвсем тъмно, нощта бе студена и влажна, пронизвана от северен вятър. Противна нощ за онези, които не я прекарват под покрива си, и все пак не исках да се върна у дома, нито пък ме привличаше компания на приятели. Мислите ми бяха заети само с едно, но него с никого не можех да споделя, а в подобни обстоятелства всякакъв друг разговор би ми изглеждал празен и безсмислен. Не бях в състояние да се настроя и за музициране. Обикновено съществува невероятен покой в развитието на музикалната пиеса и в сладостната неизбежност на добре конструирания финал. Но през онази вечер не ме теглеше към нито едно произведение, написано по този канон, и никаква хармония не би уталожила пълния смут в мислите ми.

Желаех да видя Сара и копнежът растеше у мен, въпреки всичките ми опити да го потисна. Не се стремях към общуване или разговор, по-скоро у мен започваше да се развихря негодувание, че тя и само тя е източникът на струпалите се на главата ми беди. Отново се върнаха всичките ми подозрения и ревност, които смятах за отминали завинаги. Но ето че се бяха изтръгнали на свобода; така сухо дърво в лятна гора пламва от искра, прерастваща при най-лекия вятър в необуздан пожар. С пламналия си мозък виждах своите извинения като фарс, а угризенията — неуместни. Всичките ми подозрения (така говорех сам на себе си) бяха верни, защото върху момичето тегнеше проклятие и всеки, станал неин приятел, си плащаше за добротата. Такива бяха мислите ми, докато крачех по улицата на Новия колеж, загърнат в дебелия си зимен плащ, а обувките ми се бяха навлажнили вече от калта, която започваше да се сковава от студа. Като свърнах от Главната улица по „Мъртън“, окончателно се уверих, че не ми е по силите да се прибера и да се изправя пред майка си. Щеше да ми се наложи да крия каква болка мога да й причиня в бъдеще, ако Гроув изпълни заканата си и изложи семейството ни на позор.

Вече отивах към Сейнт Олдейтс и мислех да изляза извън града, за да повървя покрай реката, защото шумът на течащата вода е още един проверен метод за успокояване на душата, както го потвърждават много авторитети. Но не ми беше писана подобна разходка тази вечер, тъй като едва бях отминал Крайст Чърч, и забелязах в далечния край на пътя слабичка фигура, загърната в тънък шал, който надали я пазеше от студа. Момичето бе стиснало вързоп под мишница и с бърза решителна крачка напускаше града. По стойката и походката веднага разпознах Сара, отправила се (така реших в трескавото си състояние) на тайна среща.

Видях възможност да удовлетворя най-сетне всички свои подозрения и се вкопчих в нея, без да му мисля много. Естествено знаех, че Сара често напуска Оксфорд вечер и дълго гостува някъде, когато имаше свободен ден. Веднага бях решил, че го прави, за да припечели в малки околни селища, където никой не я познава. Наказанията и глобите за разпътничество бяха толкова строги, че само много неразумна жена би се занимавала с този занаят в родния си град. Разбирах, че тези предположения са пълни глупости, но колкото повече убеждавах себе си, че тя е порядъчна жена, толкова по-гръмко се смееха демоните в душата ми, докато не започна да ми се струва, че и аз като Престкот съм напът да се лиша от разсъдъка си, дотолкова яростни бяха противоречията в мислите ми. Затова реших да пропъдя бесовете и да изясня истината, след като самата Сара отказваше да даде обяснение и така само разпалваше любопитството ми.

Като разказвам всичко това, ще приведа още един пример как при погрешно предположение може да се стигне до погрешни изводи на базата на неоспорими факти. Доктор Уолис излага своя теория за зловреден съюз между Кола и недоволни радикали и заявява, че тя се потвърждава от младата Блънди, която често пътува между Бърфорд на запад и Абингдън на юг и разнася съобщения до сектантите. А те, уверен е Уолис, ще скочат като един, когато убийството на Кларендън потопи страната в безредици. В разговора си с него Сара е отрекла участието си в подобни кроежи, но го е направила така, че Уолис (този тъй проницателен за лъжата човек!) се е уверил, че тя лъже и прикрива противозаконна дейност.

Така е, тя го е излъгала. И е прикривала противозаконни действия, това също е вярно. Тук доктор Уолис безпогрешно е разпознал лъжата. Момичето се е бояло, че ако той узнае с какво се занимава, сурово наказание очаква не само нея, но и много други хора. Тя не беше от онези, които се стремят към мъченичество от гордост, но бе готова да го приеме със смирение, ако не можеше да го избегне с чест — и това определи съдбата й. Ала във всичко останало доктор Уолис се е заблуждавал.

Отидох веднага в таверната на братовчед си, където помолих да ми дадат кон. За щастие околният район ми бе добре познат и не ми бе трудно по заобиколен път да вляза в Абингдън от другата страна и да пристигна там много преди Сара. Плащът ми беше тъмен, бях нахлупил ниско шапката си, а според единодушното мнение на всички съм човек с незапомняща се външност, който не се откроява в тълпата. Не ми беше трудно да си намеря закътано място край пътя от Оксфорд и да я причакам да се появи, което се случи половин час по-късно. Също така лесно бе да я проследя и да разбера какво прави, защото тя не се стараеше да прикрие движенията и посоката си в своето неведение, че е следена. В Абингдън има малък кей край реката, където обикновено се разполага пазар; тя се насочи тъкмо натам и почука на вратата на постройка, служеща за складиране на селскостопанска продукция вечерта преди пазара. Стоях нерешително и не знаех какво да предприема по-нататък. Тогава забелязах, че един след друг идваха и други и биваха пускани да влязат. За разлика от Сара тези хора се озъртаха предпазливо и бяха прикрили лицата си.

Дръпнах се в един вдаден навътре вход, за да обмисля видяното, изпаднал в пълно недоумение. Признавам, и аз като Уолис най-напред помислих, че става дума за сбирка на радикали, защото Абингдън бе прословуто гнездо на размирници. И все пак беше странно в град, на който му се носи такава слава, хората да идват тъй потайно, сякаш вършеха нещо, което и сектантите не биха одобрили.

Не се отличавам нито с кураж, нито с дързост и да се поставя сам в рискована ситуация беше крайно необичайно за мен, но изгарях от любопитство и съзнавах, че ако седя отвън и чакам да ме завали дъждът, няма да получа никакви отговори. Дали биха ме нападнали? Не беше изключено. Този тип хора не се славеха като миролюбиви и се бях наслушал на достатъчно страхотии за тях, та да ги смятам способни на всичко. Разумен човек би се измъкнал оттам; отговорен човек би отишъл да докладва на магистрат. Но макар да се смятах и за двете, не сторих ни едното. Сърцето ми блъскаше в гърдите, а стомахът ми се бе сгърчил от страх, когато отидох до вратата при суровия на вид мъж, който пазеше отпред.

— Добър вечер, братко — каза той. — Добре дошъл.

Не бях очаквал подобен поздрав; не бе проявено никакво подозрение и вместо с предпазливост, бях посрещнат открито и дружелюбно. Но все още нямах представа за какво става дума. Единствено, че Сара, заедно с много други, беше влязла в сградата. С кого щеше да се види? На що за сборище присъстваше? Не знаех, но окуражен от липсата на подозрителност, се изпълних с още по-голяма решимост да разбера.

— Добър вечер… братко — отвърнах. — Може ли да вляза?

— Разбира се — малко се учуди той. — Разбира се, че може. Макар че ще ти се види тесничко вътре.

— Дано не съм закъснял. Идвам от друг град.

— А! — кимна той доволно. — Това е добре. Тогава си двойно добре дошъл, който и да си.

И ме подкани с жест да вляза в склада. Донякъде успокоен, но все още съзнаващ, че може да попадна в капан, минах покрай него.

Озовах се в малко и слабо осветено с няколко газени лампи помещение. Беше топло, което ме изненада, тъй като не видях запален огън, а навън беше студено; постепенно осъзнах, че топлината идеше от телата на поне четирийсет души, които седяха или коленичеха на пода почти напълно неподвижни, поради което дори не приличаха на живи. Илюзията бе за струпани бали сено или купчини царевица.

Още по-объркан си проправих път до дъното на стаята и приклекнах в тъмното, като се стараех да прикривам лице с плаща си, докато всички останали бяха с открити глави в някакъв жест на родство, та дори и жените, което намерих за непристойно. Видя ми се странно: подобни хора отказваха да свалят шапки дори в присъствието на краля, какво оставаше за някой по-нископоставен. Само Бог, твърдяха те с присъщото си високомерие, бил достоен за такава чест.

Реших, че съм попаднал на сборище на квакери или друга някаква секта, но знаех достатъчно за квакерите, за да съм наясно колко това тук не приличаше на техните молитвени сбирки. На тях рядко се събираха повече от дузина хора и никога на такива места. После си казах, че вероятно наистина са размирници, дошли тук да организират бунт. Чак ми прилоша от тази мисъл: с моя късмет сигурно тъкмо днес щяха да дойдат стражи, да заобиколят склада и да ме отведат в затвора за подстрекателство към въстание. Но защо присъстваха жени? И защо цареше такава тишина? Както е известно, в природата на сектантите е да вият дружно и пронизително, да крещят един през друг мнението си, да проклинат всичко и всеки. А тези тук покой и дух на лекота никак не се връзваха с дяволските им порядки.

Внезапно забелязах как всички погледи се насочиха към едно място. Вниманието на събралите се бе приковано към неясна фигура до отсрещната стена. Минаха няколко минути, преди зрението ми да привикне към полумрака и да схвана, че това е Сара, с разпиляла се по раменете й черна коса и с наведена глава, тъй че лицето й не се виждаше. Нова загадка. Сара не правеше нищо и присъстващите очевидно нищо не очакваха от нея. Май аз бях единственият, който не изпитваше пълно удовлетворение.

Не знам колко дълго бе стояла така, може би още от влизането си в склада, а оттогава бе минал повече от половин час; знам само, че стояхме още близо десет минути в пълна тишина. Беше странно преживяване — да седя така неподвижно като равен сред равни и обединен чрез мълчанието с непознати. Ако не бях толкова скован, бих се заклел, че дочух глас, носещ се откъм тавана — глас, призоваващ ме към спокойствие и търпение. Това малко ме уплаши, но като вдигнах глава, видях, че е просто гълъб, който прелиташе от една към друга бала, тъй като бяха смутили покоя му.

Но и това не ме разтревожи толкова, колкото случилото се, когато Сара се раздвижи. Тя просто повдигна глава и отправи очи към тавана. Удивителен трепет на вълнение пробяга през множеството, сякаш сред него бе ударила гръмотевица.

— Тя ще говори — прошепна жена близо до мен, а мъж й изшътка.

Сара не направи нищо. Самото движение на главата й предизвикваше достатъчно драматичен ефект сред публиката, по-голяма възбуда би им дошла в повече. Тя просто се взираше към покрива в продължение на няколко минути, а после насочи очи към хората пред себе си, което бе посрещнато с още по-голям душевен трепет от преди. Дори и аз, подхванат против волята си от общия порив, усетих как сърцето ми ускори ритъма си, сякаш приближаваше решителен миг.

Когато тя отвори уста, заговори толкова тихо, че бе трудно да се чуят думите й и всички с напрегнато внимание се наклониха напред. Казаното от нея, което съм записал на хартия, в никой случай не може да предаде настроението, защото тя ни бе омагьосала, очаровала до такава степен, че зрели мъже плачеха открито, а жените се поклащаха напред-назад с изражение на ангелски покой, каквото не бях виждал в нито една църква. С думите си тя ни притисна всички към гърдите си и ни дари утеха, избави ни от съмненията, укроти страховете ни и ни увери в добротата на мирозданието. Не знам как й се удаде: за разлика от актьорската реч, в нейната не се долавяше нито особено майсторство, нито сянка от престореност. Ръцете й оставаха преплетени пред нея, не правеше жестове; почти не помръдваше и все пак от устата и тялото й се лееха балсам и мед, щедро предлагани на всички. Накрая цял треперех от обич към нея, Бог и цялото човечество, без да имам никаква представа защо. Знам само, че в този момент се предадох изцяло — доброволно и без колебание — на нейната власт, та да прави каквото иска с мен, спокоен, че то няма да е нещо лошо.

Тя говори повече от час и в речта й се съдържаше хармонията на група от най-изкусни музиканти, а думите й плаваха над нас и ни подхващаха, докато всички сякаш се превърнахме в музикални кутийки, вибриращи и резониращи в отговор на словата й.

Когато много пъти после препрочитах записаното, се разочаровах от самия себе си, от недостатъчното си умение, защото в писаното слово напълно отсъства духът, не ми се е удало да предам нито съвършената любов, за която говореше тя, нито преклонението, което събуждаше у слушателите си. Аз съм като човек, който, събудил се от прекрасен сън, с жар записва видяното, а после установява, че на хартията са само думи, лишени от чувства, сухи като черупка, от която самият плод е изваден.

— На всички казвам: много пътища водят към моята врата; има широки и тесни, прави и криволичещи, има удобни и равни, и други — стръмни и осеяни с опасности. И нека никой не твърди, че неговият път е единственият и верният, защото би го казал само от невежество.

— Духът ми ще е с вас, ще лежа върху земята, езикът ми ще е покрит с прах, ще вдишвам пръстта; ще отдам млякото от гръдта си на земята, майка на нашите майки, и на Христос, баща, съпруг и съпруга. Нощем го нося притиснат към гърдите си като торбичка с уханни билки и съзирам у него себе си. Виждам душата си, отразена върху лицето му, оставя печата от дъха си върху гърдите ми с огъня на любовта, която изгаря, изцелява и сгрява подобно на лятно слънце след дъжд.

— Аз съм невестата на агнеца и самият агнец; не ангел или пратеник, а аз, Бог, слязъл от Небесата. Аз съм сладостта на духа и медът на живота. Аз ще бъда в гроба с Христос и ще се въздигна след предателството. Във всяко поколение Месията страда, докато човечеството не се отвърне от злото. Вие чакате царството небесно, но аз ви казвам, че го виждате с очите си. То е тук, винаги достижимо за вас. Край на религията и всички секти, изхвърлете Библиите си, те вече не са ви нужни, забравете нашата традиция и слушайте само моите слова.

— Моята благодат, моят покой и моята милост ще пребъдат с вас. Малцина виждат идването ми и още по-малко ще видят как си отивам. Тази вечер започват последните дни и вече се събират онези, които искат да ме заловят, същите хора като преди, същите, както винаги. Прощавам им сега, защото вече няма да помня грехове и беззаконие; тук съм да дам изкупление с кръвта си. Трябва да умра, както всичко трябва да умре и ще продължи да умира във всяко поколение.

Както вече казах, от всичко казано запомних само няколко откъса, които се движеха от пълно здравомислие дълбоко към мрака на лудостта и после обратно, простотата се сменяше с непонятност, но и двете се преплитаха така, че не можеха да бъдат отличени. Това не смущаваше никого сред слушателите, не смущаваше и мен. Не се гордея с плена на моето съзнание, припомням си го с болка, но не възнамерявам да се защитавам или да си търся оправдание. Просто го разказвам, както беше, и на онези, които ме приемат с присмех (както бих го сторил и аз, ако бях страничен човек), ще кажа само едно: не сте били там и не знаете каква магия създаде тя. Бях целият в пот като при най-силна треска и един от многото, по чиито страни течаха сълзи на радост и тъга. Подобно на всички останали почти не забелязах кога думите престанаха да се леят от устата й и тя излезе през малка странична врата. Мина може би четвърт час, преди унесът да ни напусне, и също като театрална публика след края на представление един по един започнахме да идваме на себе си, усетили, че крайниците и мускулите ни са сковани, сякаш цял ден бяхме работили на полето по жътва.

Беше настъпил краят на събранието и стана ясно, че тези хора бяха дошли тук с единствената цел да слушат Сара; в този град тя бе добила слава, която вече се ширеше надалеч. Достатъчно бе да се спомене, че може би ще говори, и на определеното място без оглед на лошо време и опасност от преследване се стичаха мъже и жени — бедните, недодяланите, от нисък произход. Както и всички други в склада, не разбирах какво да правя сега, когато всичко завърши, но след малко време се осъзнах, сетих се, че трябва да взема коня и да се върна в Оксфорд. Пълният покой все още не ме бе напуснал, намерих добичето, където го бях оставил, и се отправих към дома.

Сара беше пророчица. Само няколко часа по-рано такава идея би извикала единствено презрителна насмешка у мен, защото страната от години бе пълна с хора, които се обявяваха за такива — всеобщите беди ги бяха намножили, както изпод камък плъзват безброй мокрици, като го поместиш. Помня мъж, който бе дошъл в Оксфорд по времето, когато бях около четиринайсетгодишен — крещеше в екстаз по улицата, та чак пяна избиваше по устата му и беше парцалив като някой от ранните светци или стоици; проклинаше света и предричаше изпепеляването му в пламъците на Ада, докато не паднеше с конвулсии на земята. Не спечели последователи; не бях сред онези, които го замеряха с камъни (тези нападения много го радваха, сякаш бяха доказателство за Божието благоразположение към него), но както всички останали, изпитвах отвращение при тази картина и ми беше лесно да разбера, че каквото и да се бе вселило у него, то не беше Бог. Прибраха го в затвора, но после бяха достатъчно милосърдни да го прогонят от града и да му спестят по-сурово наказание.

Човек би си казал, че жена пророчица е още по-лошо явление, способно да предизвика единствено презрение, но вече показах, че съвсем не беше така. Нима не е казано в Светото писание, че Мария Магдалена е проповядвала и е била благословена за това? Никога не е била заклеймена, както и аз не можех да осъждам Сара. За мен бе ясно, че пръстът Господен е докоснал челото й, защото нито дявол, нито оръдие на Сатаната не биха могли да стигнат тъй дълбоко в човешкото сърце. В даровете на дявола винаги се крие горчилка и ние съзнаваме, че сме мамени, макар да допускаме измамата. А при нейните думи наистина ме обзеха мир и покой; разполагам само с изживяването, не и с разбиране.

Конят ми чаткаше с копита по пустия път и беше по-способен от мен да се ориентира в мрака, едва разсейван от слабите лъчи на луната, която се бе измъкнала за кратко от облаците. В мислите си прехвърлях събитията от вечерта и се опитвах да си върна изпитаното неотдавна, което, уви, вече бледнееше в паметта ми. Бях дотолкова отнесен, че едва не пропуснах слабо различимата фигура на пътя пред мен. Но щом я забелязах, извиках я, без да се замисля, преди още да съм разбрал коя е.

— Много е тъмно и късно, че да вървите сама по този път, мадам — казах. — Не се бойте, качете се на коня ми и ще ви отведа у дома. Як кон е, няма да възрази да носи и двама ни.

Беше Сара, разбира се, и когато видях осветеното й от луната лице, внезапно се уплаших от нея. Ала тя ми протегна ръка и позволи да я кача, настани се удобно зад мен и ме обгърна с ръце през кръста, та да не се хлъзне.

Тя мълчеше, а аз също не знаех какво да кажа; искаше ми се да споделя, че съм присъствал на срещата, но се боях да не изтърся някоя глупост или пък думите ми да не бъдат изтълкувани като измама или недоверие. Затова близо половин час пътувахме в мълчание, докато накрая тя заговори първа.

— Не знам какво е това — промълви в ухото ми така тихо, че човек на три крачки от нас не би я чул. — Няма полза от въпроси, които без съмнение те измъчват. Не помня нито какво говорих, нито защо го казах.

— Видя ли ме?

— Знаех, че си там.

— Не възразяваш ли?

— Мисля, че дадените ми думи са за всички, които желаят да ги чуят. Те сами си преценяват струват ли си усилията.

— Но ти пазиш всичко в тайна.

— Не заради себе си, аз съм само посредник. Ала тези, които ме слушат, също ще понесат наказание, а такова нещо не мога да искам.

— Винаги ли си го правила? И майка ти също ли?

— Не. Тя е гадателка, но това е съвсем друго; нито съпругът й имаше този дар. При мен той се появи малко след смъртта му. Присъствах на сбирка на обикновени хора и помня, че се изправих да кажа нещо. Останалото не осъзнах, защото се свестих на пода, а всички се бяха скупчили около мен. Казаха ми, че съм държала поразителна реч. Няколко месеца по-късно се случи отново, а след време хората започнаха редовно да идват да ме слушат. В Оксфорд е твърде опасно да се прави това, затова ходя из околните малки градчета като Абингдън. Често разочаровам дошлите: просто стоя и нищо не ме прониква свише. Ти ме чу тази вечер. Какво говорих?

Тя ме заслуша, сякаш преразказвах нещо, на което не е била свидетел, а когато завърших, вдигна рамене.

— Странно — промълви. — А ти какво си мислиш за всичко това? Че съм прокълната или побъркана? Вероятно вярваш, че съм и двете.

— В думите ти няма нито суровост, нито жестокост, никакви заплахи или предупреждения. Само кротост, смирение и обич. Според мен не си прокълната, а благословена. Но благословията може да е още по-тежко бреме, както мнозина са се убедили в миналото.

Внезапно осъзнах, че говоря също така тихо като нея, сякаш приказвах на себе си.

— Благодаря — отвърна тя. — Никак не бих искала да ме презираш.

— Ти наистина ли нямаш понятие какво говориш? Нямаш ли някакви предзнаменования?

— Никакви. Духът влиза в мен и ставам негов изпълнител. А когато дойда на себе си, сякаш се събуждам от спокоен и прекрасен сън.

— Майка ти знае ли за това?

— Разбира се. Отначало го взе за моя лудория, защото винаги съм се надсмивала над фанатиците и разните обикалящи из околността, дето се правят на обладани само за да измъкват пари от хората. Отношението ми към подобни все още е такова и затова е дори по-зле, че се превърнах в една от тях. Затова, когато се случи за пръв път и тя научи, беше ужасена от моята нечестивост. На сбирката присъстваха добри и почтени хора и тя бе разстроена, че съм се пошегувала така с тях. Трябваше дълго да я убеждавам, че никого не съм искала да обидя. Тя изобщо не се зарадва на това и все така не се радва. Опасява се, че рано или късно ще ме доведе до неприятности със закона.

— Права е.

— Знам. Преди няколко месеца за малко не се случи. Говорех на сбирката на Тидмарш и нахлу стражата. Едва се измъкнах. Но какво мога да сторя? След като съм предназначена за това, трябва да го правя. Мислиш ли, че съм луда?

— Ако отида при някой като Лоуър и му разкажа на какво съм станал свидетел, ще стори всичко по силите си да те излекува.

— Когато си тръгнах тази вечер, до мен се приближи жена, падна в краката ми и целуна ръба на роклята ми. Каза, че миналия път, като съм била в Абингдън, детето й умирало. Аз съм минала покрай вратата им и детето мигновено оздравяло.

— Вярваш ли й?

— Тя го вярва. Майка ти го вярва. И още много в последните години са ми приписвали такива деяния. Господин Бойл също е чувал за това.

— Ами майка ми?

— Измъчваше я болка в подутия глезен. Тя я правеше много раздразнителна и заради това понечи да ме бие. Задържах ръката й, за да я спра, и тя се кълне, че в този момент и болката, и подуването на ставите й изчезнали.

— На мен нищо не ми е казвала.

— Аз я помолих да мълчи. Ужасно е да имаш подобна репутация.

— А с Бойл каква е работата?

— Чул нещо и решил, че вероятно имам някакви познания за лековити билки и отвари, така че ме помоли за тетрадката ми с рецепти. Трудно беше да му откажа, а нямаше как да му призная истината.

Помежду ни настана тишина, прекъсвана само от тропота на конските копита и от свистенето на дъха на добичето в студения въздух.

— Не искам това, Антъни — промълви тя и долових в гласа й страх.

— Кое?

— Каквото и да е то. Не искам да съм пророчица, не искам да церя хора, не искам да идват при мен и не искам да понеса наказание за онова, което не желая, но не мога да предотвратя. Аз съм жена, искам да се омъжа, да остарея, да бъда щастлива. Не искам унижения и затвор. Не искам онова, което съвсем скоро предстои да се случи.

— За какво говориш?

— При мен дойде ирландец, той е астролог. Каза, че ме видял в звездните карти, и дойде да ме предупреди. Каза, че ще умра и че всички искали смъртта ми. Защо, Антъни? Какво съм направила?

— Сигурен съм, че той греши. Кой вярва на такива хора?

Тя мълчеше.

— Замини, щом това те тревожи. Напусни града.

— Не мога. Нищо няма да се промени.

— Тогава ти остава да се надяваш, че ирландецът се лъже и че си побъркана.

— Дано е така. Страх ме е.

— Убеден съм, че няма нищо страшно.

Размърдах рамене, за да се отърся от злокобния повей, сгъстяващ се около нас, и в този миг осъзнах колко глупав е разговорът ни. Записан на хартия изглежда още по-безсмислен.

— Не изпитвам особено доверие към ирландци и астролози, а според скромното ми мнение в околността е пълно с пророци и месии, които търчат да възвестяват своята мощ. Крайно необичайно е за пророк да се моли чашата да го отмине.

Това поне я накара да се засмее, но забеляза загатването, защото добре познаваше Библията, и ме погледна с любопитство, когато произнесох тези думи. В интерес на истината аз самият не го забелязах и си го спомних много по-късно, а тогава въпросният цитат бързо се изтри от паметта ми. Носехме се в бавен тръс по зимния път.

Като се връщам назад, осъзнавам, че тази нощ бе най-щастливото време в целия ми живот. Възстановяването на близостта ни, която така неразумно бях разрушил с ревност, ми се виждаше такава благословия, че на драго сърце бих проточил пътуването чак до Карлайл, за да увелича времето ни заедно, разговора ни, протичащ в такова съгласие, усещането от ръцете й на кръста ми. Въпреки сковаващия мраз изобщо не чувствах студ — все едно седях в уютна стая, а не яздех по мокър и кален път посред нощ. Вероятно вълнуващите събития бяха приспали бдителността ми, защото не я свалих от седлото в покрайнините на града, та да не бъдем видени заедно. Напротив, оставих я зад себе си чак до таверната на моя братовчед, но дори и там не можах да се разделя с нея.

— Как се чувства майка ти?

— В покой е.

— Нищо ли не можеш да направиш за нея?

Тя поклати глава.

— Това е единственото, което пожелах за себе си, а не мога да го имам.

— Тогава се прибери да се погрижиш за нея.

— Тя няма нужда от мен. Приятелка, която ме познава добре, обеща да поседи край леглото й и да я остави чак когато заспи, та да мога да присъствам на сбирката. Майка ми скоро ще умре, но още не е дошло времето.

— Тогава остани още малко с мен.

Отидохме до улица „Мъртън“ и влязохме у дома, като се качихме тихо по стълбите, та майка ми да не чуе, а после в стаята ми се отдадохме на страстно любене с настървение, каквото нито преди, нито след това съм изпитвал към някого, нито пък съм получавал подобна любов. Дотогава не бях прекарвал нощ с жена, някоя, която да лежи редом с мен в тишината на мрака и да ме облъхва с диханието и топлината си. Това е и грях, и престъпление. Заявявам го открито, тъй като така съм учен през целия си живот и само побърканите твърдят друго. Библията го казва, Светите отци на нашата Църква са го казали и днес прелатите го повтарят неуморно, а законите на страната предписват наказание за онова, което вършихме през онази нощ. Въздържай се от плътска похот, тъй като тя е враждебна за душата. Това е вярно, защото Библията изрича само Божията истина. Аз съгреших против закона, против писаното Божие слово, оскърбих семейството си и го подложих на опасност от публично опозоряване, отново рискувах да бъда навеки прогонен от тези стаи и от тези книги, които бяха моя радост и изпълваха съществуването ми. Ала през всички изминали години съжалявах само за едно: че беше мимолетен миг и никога не се повтори, защото тогава бях най-близо до Бог и никога друг път не усетих тъй силно Неговата обич и доброта.

Седма глава

Никой не ни откри. Сара стана на разсъмване и безшумно се промъкна долу, за да се заеме с работа в кухнята, и едва когато донесе вода, а огънят запламтя в огнището, отиде да нагледа майка си. Не видях Сара през следващите два дни и не знаех, че съседката, която трябвало да се грижи за Ан Блънди, изоставила възрастната жена сама и състоянието на нещастницата било дотолкова плачевно, че на Сара се наложило да поднесе извинение на Кола и да се подложи на опита с преливане на кръв. Кола и Лоуър бяха взели клетва от нея да мълчи за всичко, а тя във всяко отношение бе жена на думата си.

Същата сутрин отново потънах в блажен сън и се събудих късно, затова минаха няколко часа, преди да вляза в таверна и да закуся хляб с ейл — рядко разточителство, с което си угаждам, когато целият свят ми изглежда прекрасен или когато ми се иска да избегна назиданията на майка си. И едва тогава чух новините.

Стотици легенди и митове ни предупреждават срещу изпълнените желания. Цар Мидас толкова жадувал за богатство, че пожелал всичко, което докосне, да се превръща в злато, и както гласи легендата, умрял от глад. Еврипид разказва за Титон, когото Йо толкова много обичала, че накарала Зевс да му подари вечен живот. Ала пропуснала да го помоли и за младост, така че Титон бил принуден цяла вечност да страда от старческа немощ, докато накрая дори жестоките олимпийски богове се съжалили над него.

Аз пък желаех да избегна скандала, който злобата на Гроув заплашваше да ми стовари. Самата мисъл за него ми разваляше настроението и отправих молитва устата му да се заключи навеки и да не пострадам заради думите и постъпките си, колкото и да заслужавах наказание. Не бях успял да допия ейла си, когато осъзнах, че това ми желание ще бъде изпълнено.

В същата минута кръвта ми застина от ужас, защото бях напълно уверен, че вината бе в моята молитва и тайната ми мъст. Бях убил човек. Надали съществува по-тежко престъпление и бях терзан от разкаяние, което бе толкова силно, та ми се струваше, че съм длъжен незабавно да си призная. Ала само като се замислих за позора, който щеше да покрие семейството ми, малодушието взе връх над съвестта. Убедих сам себе си, че няма в какво да се обвинявам. Направил бях грешка и толкова. Отсъстваше намерение, вината ми бе ограничена, а вероятността да бъда разкрит — твърде малка.

Така говори разумът, но да бъде успокоена съвестта, е много по-трудно. Като се посъвзех, доколкото бе възможно от този шок, започнах да разузнавам за обстоятелствата около случилото се с надежда да открия макар и малка подробност, която да опровергае греха ми. За кратко успях да се уверя, че всичко е наред и се опитах да се върна към заниманията си, но уви, спокойствието ми се бе изпарило като дим, тревожната ми душа отново ми припомни за извършеното. Не можех да я накарам да се усмири, скоро изгубих съня си и в следващите дни и седмици отслабнах и залинях.

Копнеех за съчувствие, но не го заслужавах, защото бе лесно да поправя нещата. Достатъчно бе само да обявя: „Аз го извърших“. За останалото биха се погрижили други.

Но да умра самият аз и да оставя семейството си да живее под гнета на безчестието като създало убиец? Майка ми да бъде обругавана и оплювана по улиците? Сестра ми да прекара живота си като стара мома, защото никой няма да я вземе за жена? Братовчед ми да се разори, защото няма да стъпят в таверната му? Това бяха сериозни тревоги. Оксфорд не е Лондон, където всички грехове се забравят в течение на една седмица, където престъпниците са превъзнасяни за деянията им, а крадците получават награда за стореното. Тук на всички ни са известни делата на съседа и каквито и ужасни прегрешения да се извършват скришом, всички се стараят да запазят привидност за нравствена чистота. Предаността ми завинаги щеше да принадлежи на семейството ми. Живях, за да придам макар и малък — доколкото ми позволяваха възможностите — блясък на името ни и да поддържам положението ни сред уважаваните семейства в града. За себе си бих приел наложеното от съда наказание, защото не можех да отрека, че го заслужавам, но ме обземаше ужас при мисълта да нанеса такъв тежък удар на роднините си. И бездруго не им беше леко след загубите, които понесохме по време на размириците, така че не исках да усложнявам още повече живота им.

Сам си носех тайно вината през следващите няколко дни, които проведох в жалка самота, заключен в стаята си, като отказвах храна и разговор дори със Сара, която не смеех да погледна в очите. Казал й бях, че съм посетил Гроув, но не се реших да предам края на срещата ни, тъй като нямаше да понеса отвращението й, а и не желаех да я натоварвам със сведения, каквито щеше да е длъжна да огласи. Прекарвах много време в молитви и още по-втренчен в празните листове на масата, като търпях неуспех след неуспех в опитите да се съсредоточа и над най-скучната и механична работа.

В тези няколко дни изпуснах много важни моменти за повествованието си, защото точно тогава Лоуър бе открил бутилката с бренди и я бе отнесъл на Щал; бе направил дисекция на трупа на доктор Гроув, за да провери дали той обвинява Кола чрез кървене; извършен бе експериментът с преливането на кръв на Ан Блънди. Също в тези дни, както изглежда пръстът на подозрението за пръв път бе започнал да сочи Сара, но се заклевам, че аз нямах представа за нищо от това. Бях наясно само за растящата неприязън на Лоуър към италианеца и за страха му, че Кола ще му открадне славата.

* * *

Моето мнение за спора между тях не е еднозначно, но мисля, че ще свърши работа. Според мен и двамата казват истината, въпреки че стигат до противоположни заключения. Не мисля, че разказите на Лоуър и Кола непременно са в противоречие. Естествено, приемам, че истината може да бъде само една, но с изключение на редки случаи не ни е дадено да я познаем. Хорацио казва „Nec scire fas est omnia“, да знаем всичко, не е Божията воля — фраза, заимствана, ако не се лъжа, от Еврипид. Да знаеш всичко, означава да виждаш всичко, а вездесъщието принадлежи единствено на Бог. Струва ми се, че утвърждавам очевидното, защото ако Бог съществува, съществува и истината, а ако Бог не съществува (което не е възможно да си представим сериозно, а само като философска шега), то и истината ще изчезне от света и мнението на един човек няма да е по-добро от това на друг. Възможно е да се преобърне тази теорема и да се каже, че ако хората смятат, че в света всичко е мнение, то неизбежно трябва да стигнат и до безбожност. „Какво е истината?“, казал подигравателно Пилат и си тръгнал, без да дочака отговор. Искрено вярвам, че след като в сърцата си прозираме съществуването на истината, то това е най-доброто възможно доказателство за съществуването на Бог и докато се стремим да познаем истината, също така се стремим да познаем и Бог.

Но относно Лоуър и Кола не разполагаме с помощ свише и трябва да разсъждаваме по законите на логиката. Кола е записал разказа си на хартия, та всички да могат да го видят, а Лоуър разказа на мен (както и на много други) своята версия, сметнал, че е под достойнството му да публикува оправдание за претенциите си. Обясни ми, че е публикувал своя доклад в „Трудове на Кралското дружество“, тъй като доктор Уолис го уверил, че при отпътуването си от страната ни Кола е загинал в следствие на нещастен случай. Впрочем, той би го публикувал, дори да знаеше, че италианецът е жив и здрав. В спомените на Кола идеите му са много смътни. Той говори за подмладяване на кръвта чрез някакви магически средства, но не казва нито дума за кръвопреливане. Едва когато Лоуър му описва собствените си опити с инжектиране, Кола стига до извода, че преливане на нова кръв ще доведе до постигане на целите му. По това време подобна възможност е витаела в мислите на Лоуър вече месеци наред и осъществяването й на практика е било само въпрос на време. Лоуър посочва, че дори от собствения разказ на Кола личи как той, Лоуър, е извършил по-голямата част от самия опит. И поради тази причина заслугата трябва да принадлежи на него.

Като получих ръкописа, сравних двата разказа и откровено се смаях как е могло изобщо да възникне подобно разногласие. Струва ми се, че плодовете е дала срещата на два ума. И славата за това откритие по право принадлежи и на двама им. Когато написах това на Лоуър, той осмя гледната ми точка твърде рязко и даде да се разбере (беше го формулирал учтиво, колкото бе успял, но раздразнението му прозираше), че само историк, лишен от собствени идеи, би могъл да си въобрази нещо толкова абсурдно. Повтори това си твърдение преди около седмица, когато при едно от редките си посещения в Оксфорд се отби при мен да ми поднесе почитанията си. Кръвопреливането, заяви той, било откритие. Съгласен ли съм бил с това?

Съгласен бях.

А същността на едно изобретение или откритие била в идеята, не в изпълнението й.

Отново бях съгласен.

Тя на свой ред представлявала едно цяло, не била съставена от части. Идеята можело да се уподоби на корпускулите на господин Бойл или на атомите на Лукреций и не подлежала на деление. По самата си същност била цялостна и съвършена сама по себе си.

Тази Аристотелова логика звучеше странно от неговата уста, но аз се съгласих.

Човек не може да има половин идея, нали?

След като е неделима, значи очевидно не може.

Ето защо всички идеи имат единична точка на произход, както едно нещо не може да бъде на две места едновременно.

Съгласих се.

Следователно е логично да се допусне, че може да възникне само в ума на един човек.

Отново се съгласих и той кимна удовлетворено, убеден, че е оборил опита ми да възстановя разбирателството между двамата мъже. Логиката му беше безупречна, но трябва да кажа, че все още не я приемам, макар да не съм способен да обясня защо. Но той пристъпи към следващата си теорема, че ако у един от двамата идеята се е зародила по-напред, то другият трябва да лъже, когато претендира за авторство над нея.

След като ми бе дадена такава изходна точка, аз отново се съгласих, че това е неизбежен извод, и Лоуър остана напълно удовлетворен с мисълта, че при спор между него и Кола той е с по-основателните претенции, защото кой би поставил думата на италиански дилетант над тази на английски джентълмен? И не защото последният абсолютно никога не е лъгал или изкривявал истината, а просто защото шансовете за това при него са по-малки. Това е общоизвестно и общоприето. Не попитах дали е също толкова общоприето в Италия.

Осма глава

Макар че в онези дни рядко се показвах пред хора и стоях или у дома си, или в библиотеката, в редките случаи, когато излизах, на два пъти се видях с италианеца. Първия път срещата ни беше преднамерена, защото го издирих в гостилницата на Мама Джийн, а втория път стана случайно — след театралното представление. При първия случай по-конкретно разговорът внесе голямо объркване в съзнанието ми.

Той е преразказал разговора помежду ни в мемоарите си и личи как тогава е повярвал, че ме е измамил. Намерих го за разумен и любезен, с интелигентни разсъждения и немногословен. Явно имаше дарба за езици, защото макар основно да разговаряхме на латински, той не пропускаше почти нищо от казаното, когато минавахме за кратко на английски. Ала и при цялата си изкусност би се издал пред всеки, достатъчно благоразумен, че да слуша внимателно. Защото кой лекар (или войник, ако щете) би могъл така информирано да говори за отдавна отмрели ереси и да притежава такива познания, че свободно да цитира трудовете на Иполит и Тертулиан и дори да е чувал за Елкасай, Зосим или Монтан? Вярно, папистите проявяват по-голям интерес към такива малкоизвестни теми, отколкото протестантите, дето са се научили сами да си разчитат Библията и нямат нужда от чуждо мнение, но дори най-ревностните католици рядко могат да си послужат неподготвени с подобни факти в обикновен разговор.

Кола не се държеше като лекар, когато претърсваше дома на семейство Блънди, нито пък сега говореше като такъв. Любопитството ми по отношение на него още повече се изостри.

Но дори и това бе незначителен въпрос в сравнение с предмета на разговора и насоката, която той ми даде неволно. Често съм си мислил за това толкова често явление в живота на повечето хора, че дори вече преставаме да го забелязваме. Неведнъж ми се е случвало да разсъждавам над даден въпрос и щом взема случайна книга от рафта, понякога такава, която не съм чувал, да открия отговора на страниците й. Нерядко мъже са били подтиквани да отидат точно на мястото, където зърват за пръв път бъдещата си съпруга. Дори на простите селяни е известно, че като пуснеш Библията да падне и тя се отвори някъде, а после поставиш пръст на случаен ред върху страницата, ще получиш най-полезния възможен съвет.

Лекомислените го наричат съвпадение, а и сред философите забелязвам нарастваща тенденция да говорят за случайност и вероятност, сякаш това е някакво обяснение, а не маска на ученост, прикриваща невежеството им. Обикновените хора знаят точно какво е, защото нищо не става случайно, след като Бог вижда и знае всичко. Дори е абсурдно да се предполага нещо различно. Тези случайности са видимите знаци на Неговото провидение, от които можем да научим много, стига да забележим ръката Му и да съзрем Неговия промисъл.

Именно Той ме отведе против волята ми онази вечер в дома на Сара, когато Кола го претърсваше, той ме постави на пътя към Абингдън и ме накара да последвам момичето и същото се случи в този разговор с Кола. Всички онези неща, които вариклечковците наричат шанс, случайност и съвпадение, показват намесата на Бог в хорските дела. Кола можеше да приведе всякакъв друг пример, който също тъй добре или дори по-убедително би илюстрирал идеята му, но той се спря на отдавна отмряла и забравена ерес. Какво вдъхновение го накара да спомене тази най-безизвестна разновидност на монтанизма? Кой ангел нашепна в ухото му и насочи ума му така, че когато излизах от гостилницата, целият бях облян в пот и крайниците ми трепереха? „Във всяко поколение Месията ще се преражда, ще бъде предаван, ще умре и ще възкръсне, докато човечеството не се отвърне от злото и не престане да съгрешава.“ Това бяха думите му и силно ме потресоха, защото точно същите бях чул от Сара дни по-рано.

През следващата седмица това напълно ме обсеби и всички мисли за доктор Гроув излетяха от ума ми. Първо изчетох малкото, с което разполагах у дома, а после отидох в Новия колеж да претършувам скромната библиотека на Томас Кен и почти не забелязах колко изтормозен бе горкият нещастник. Де да беше ми направило впечатление, тогава щях да обърна повече внимание на думите му и Сара може би щеше да бъде пощадена. Ала аз пренебрегнах угнетеното му състояние, а по-късно не успях да го разколебая в твърденията му. Вечерта бе отишъл до стаята на Гроув да го моли за прошка за грозните слухове, които бе разпространил, но се озовал хванат в капана на собствените си лъжи, след като се натъкнал на Престкот, а не осведомил за бягството му стражата или мировия съдия. Нямаше как да оттегли лъжата си, че е видял Сара да влиза в апартамента на доктор Гроув, без да поеме риска, че ще го принудят да признае как е помогнал на престъпник да избяга. Между Божия гняв след смъртта си и отмъщението на доктор Уолис приживе бе предпочел първото и оттогава скъпо си плаща за това. Защото стоеше безучастен, докато бесеха невинна жена, само и само да се докопа до своя годишен доход от осемдесет лири. Не мога да го съдя твърде сурово; собственият ми грях не беше по-малък, а когато проговорих, вече беше твърде късно.

Той ми зае книгите, които му поисках, а когато приключих с тях, отидох в Бодлеанската библиотека, където издирих разказаната от Кола легенда. Откъсите от Тертулиан и Иполит бяха дословно както той ги цитира. Намерих препратки към Евсевий, Иреней и Епифан. И колкото повече четях, толкова повече разумът ми въставаше срещу видяното. Как бе могла неуката Сара да декламира пророчества, направени преди повече от хиляда години? Нямаше съмнение, отново се повтаряха все същите думи, сякаш произнасяни от една уста: отдавна умрялата жена, проповядваща от хълм в Мала Азия, и момичето, което тъй странно описваше смъртта си в Абингдън.

Не без усилия реших да изоставя всичко това; бяха смутни времена, във въздуха още витаеха всевъзможни безумия, макар двете последни десетилетия да бяха изтощили религиозния ентусиазъм у хората. Казах си, че е заблудена, попаднала в покварата на епохата, и че щом отшумят тревогите за майка й и за собственото й бъдеще, сама ще отхвърли тези глупави мисли и ще престане да се поставя в опасност. Често се случва хората да успеят да убедят себе си чрез разсъждения, че почитат истината в душата си, когато в действителност не е така, и то просто защото не могат да я достигнат.

За да се отърва от меланхолията, заставих се да се върна към общуването с хора и затова с готовност се съгласих да придружа Лоуър и Кола на театралното представление. Не бях ходил на театър повече от четири години, а колкото и да обичам града си, признавам, че той не може да предложи много възможности на унилия ум да се разсее. Помня, че изпитах голямо удоволствие, защото въпреки критиките на господин Кола, намерих историята за Лир и неговите дъщери поучителна и вълнуваща, а също така прекрасно изиграна. Наслаждавах се и на вечерта в приятна компания и моят интерес към италианеца се пробуди наново. Прекарах много време в разговор с него и се погрижих да го разпитам, доколкото бе възможно. Не постигнах желания успех: Кола с лекота заобикаляше въпросите, адресирани лично към него, и се прехвърляше на теми, по които мнението и възгледите му бяха без значение. Сякаш се досещаше за любопитството ми и му правеше удоволствие да се изплъзва от съществени отговори.

То се знае, не можех направо да го попитам за онова, което ме интересуваше повече от всичко. Колкото и да исках да разбера защо беше претърсвал дома на Сара Блънди, нямаше как да задам въпроса си така, че да получа полезен отговор. Но преди да си тръгне, той явно почувства, че е събудил подозрения у мен, защото ме погледна по-внимателно и с по-голям интерес от преди.

След като двамата с Лоуър излязоха, ние с Лок прекарахме още час в приятен разговор и чак след това се прибрах у дома. Пожелах на майка си лека нощ, почетох малко Библията и вече се приготвях да си лягам, когато се раздаде силно тропане откъм улицата. Слязох и отключих входната врата, след като бях положил такива усилия да залостя всичките й резета. Беше Лоуър, който поднесе многословни извинения, че е нарушил спокойствието ми, и помоли да му отделя малко време.

— Напълно съм объркан — подхвана, когато го заведох в стаята си и го помолих да говори по-тихо, защото майка ми ужасно мразеше да бъде обезпокоявана вечерно време и щеше да ми се наложи дни наред да търпя мърморенето й, ако бъдеше събудена от гласа на Лоуър или от шума на стъпките му.

— Какво мислите за Кола? — попита внезапно.

Отвърнах уклончиво, защото бе повече от ясно, че на Лоуър не му влиза в работата моето мнение за италианеца.

— Защо питате?

— Защото постоянно чувам стряскащи неща за него — отвърна той. — Както знаете, неотдавна ме повика доктор Уолис. И този Кола не само имал навика да краде идеите на хората, ами Уолис сега е убеден, че по някакъв начин е замесен в смъртта на доктор Гроув. Нали знаете, че направих аутопсия? Целта й беше да се провери дали трупът ще обвини Кола.

— И той стори ли го?

Сърцето ми заби по-учестено при повдигането на тази тема. Най-лошите ми кошмари се сбъдваха пред очите ми и аз нямах представа как да реагирам. До този момент не подозирах, че смъртта на доктор Гроув се разследва, и не само се бях успокоил, че съм в безопасност, а дори бях успял сам себе си да убедя, че нямам пръст в кончината му.

— Не, разбира се, че не. А може и да го е направил. Когато го разрязах, вече нямаше как да се разпознае дали кърви заради обвинение, или не. Във всеки случай проверката нищо не доказа.

— Какво мисли Уолис по този въпрос?

— Нямам представа. Той е прикрит човек и никога не казва нищо, ако не се налага. Но предупрежденията му ме разтревожиха. А сега, както изглежда, трябва да взема Кола с мен на обиколката си. Всяка нощ ще лежа буден, убеден, че ще забие кинжала си в мен.

— На ваше място не бих се притеснявал — казах. — Изглежда ми напълно нормален човек като за чужденец. От опит знам, че доктор Уолис много обича да се изкарва по-знаещ от другите. Често въобще не е така, просто го използва като средство да предизвика събеседника към откровение.

Лоуър изсумтя.

— И все пак има нещо странно у този човек. Сега, след като ми обърнаха внимание, го чувствам. Какво всъщност прави той тук? Уж урежда семейни дела, но за тази цел би трябвало да е в Лондон. А знам, че не е направил нищо по този въпрос. Вместо това се лепна за Бойл и угодничи пред него, а отгоре на всичко поема пациенти из града.

— Само една пациентка все пак — посочих. — И тя почти не се брои за такава.

— Ами ако той реши да остане? Моден лекар от континента. Ще е лош обрат за мен. При това много се интересува от моите пациенти, сигурен съм, че крои да ми ги отнеме.

— Лоуър — изрекох строго, — умен човек сте, но понякога умеете да бъдете извънредно глупав. За какво му е на сина на богат италиански търговец да основава практика в Оксфорд. Опомнете се, приятелю.

С огромно нежелание той отстъпи пред този довод.

— А колкото до това, че бил замесен в смъртта на доктор Гроув, смятам го за пълна измислица. За какво му е да извърши нещо подобно? Знаете ли какво си мисля?

— Какво?

— Според мен Гроув сам е сложил край на живота си.

Лоуър поклати глава.

— Работата не е в това. Предстои ми да прекарам следващите седем дни в близост с човек, на когото не вярвам и към когото недоверието ми расте. Какво да правя?

— Отменете обиколката.

— Нужни са ми пари.

— Идете сам.

— Ще е върхът на неучтивостта да оттегля предложение, което сам съм направил.

— Страдайте мълчаливо, не съдете по чужди думи и се опитайте сам да си изясните как стоят нещата. А междувременно — продължих, — тъй като го познавате по-добре от останалите, ще поискам съвета ви за нещо важно. Правя го с крайно нежелание, защото не ми се ще още повече да изострям подозренията ви, но има нещо странно, което не успявам да проумея.

— Целият съм в слух.

Колкото можах по-сдържано му разказах за посещението си в дома на Блънди и за претърсването, извършено там от Кола, когато се убеди, че старицата спи. За случилото се след това си премълчах.

— Защо не попитате Сара Блънди дали не им липсва нещо?

— Той е техният лекар. Не ми се иска да подкопавам доверието й в него, нито той отново да откаже да лекува майката. Вие как мислите?

— Че като спим заедно в един креват, ще ми се наложи да лягам върху кесията си — отвърна той. — Странно какви усилия положихте да уталожите подозренията ми само за да ги разпалите отново.

— Моля да ме извините заради това. Поведението му е странно, но според мен вашите собствени страхове са безпочвени.

Този среднощен разговор пробуди собствените ми тревоги и държа да отбележа, че през всичкото време Лоуър не спомена нито дума за това, че мировият съдия вече е заподозрял Сара като възможна престъпничка. Ако го беше направил, щях да се държа по друг начин. А така, веднага щом Лоуър си тръгна, мислите ми отново се насочиха към странното поведение на Кола и аз реших да се докопам до същността на въпроса. Ала реших, че отначало е най-добре да разпитам Сара, пък нищо че Кола беше техен лекар.

— От този рафт ли? — попита тя, когато й разказах за претърсването. — Там няма нищо ценно. Само няколко книги на баща ми. Една липсва — каза. — Никога не съм я чела, беше на латински.

— Нима баща ти е знаел латински? — смаях се.

Знаех, че е човек врял и кипял, но не подозирах, че познанията му се простират дотам.

— Не — отвърна тя. — Той го смяташе за мъртъв език, който не е от полза за никого освен за глупци и любители на античността. Прощавай — добави с лека усмивка. — Той искаше да създаде нов свят, не да съживява стар. И веднъж ми каза, че според него няма какво да научим от робовладелци и езичници.

Това си го пуснах покрай ушите и по никакъв начин не изразих неодобрение.

— Откъде са се взели всички тези книги?

Тя вдигна рамене.

— Сетих се за тях само веднъж, когато смятах да ги продам. Попитах един търговец, но той ми предложи много малко. Канех се да ти ги дам като подарък, задето беше така добър с мен, стига да ги приемеш.

— Познаваш ме достатъчно, за да знаеш, че не бих отблъснал лесно такъв подарък. И все пак бих го отказал. Не си в положение да раздаваш притежанията си. Бих настоял да ти платя за тях.

— А аз пък бих отказала пари.

— И дълго време бихме спорили за това. А има по-важни неща. Например, че ти не можеш да ми подариш, а аз не мога да купя книгата, взета от господин Кола. Нека помисля преди всичко дали не мога да я върна.

Като начало извървях пеша целия път до Крайст Чърч, за да се уверя, че Лоуър и Кола са заминали същата сутрин на обиколката си.

После отидох при госпожа Булстроуд, хазайката на Кола в Сейнт Джайлс.

Познавах дамата още от петгодишен, бях си играл със сина й, който ми беше връстник, а понастоящем — търговец на зърно в Уитни. Колко пъти ме беше черпила с ябълки от овощната си градина и с мед от собствените си кошери, които беше разположила върху миниатюрен участък земя, величан от нея като провинциалното й имение. При все непоколебимата й строгост по въпросите на вярата тя бе жена с големи претенции и обичаше да се представя за знатна дама. Онези, които я познаваха, колкото да са наясно, че това не е истина, й се подиграваха безжалостно. Хората, опознали я по-отблизо, виждаха у нея великодушието и й прощаваха недостатъка, защото той никога не я спираше да подари милостиня или добра дума на човек в нужда.

Като стар познат се почувствах свободен да почукам на задната врата и бях сърдечно посрещнат в кухнята. Мина половин час в разговор, преди да мога да повдигна въпроса, по който бях там. Обясних, че се познавам отблизо с господин Кола.

— Радвам се да го чуя, Антъни — заяви сериозно госпожа Булстроуд. — След като ти е приятел, значи не може да е лош човек.

— Защо го казвате? Да не би да се е държал зле?

— Не точно — призна тя. — Всъщност поведението му е безукорно учтиво. Но той е папист, а по-рано в дома ми не е имало такива. И не искам повече да има. Но току-виж сме го обърнали в нашата вяра. Знаете ли, той се моли с нас снощи. А миналата неделя отиде с господин Лоуър в църквата и каза, че там много му харесало.

— Радвам се да го чуя. Аз, от своя страна, мога да гарантирам, че е добър човек. За много прилично заплащане лекува майката на прислужницата ни. Мисля, че можете да спите спокойно нощем. Но аз идвам да ви помоля за услуга. Може ли да се кача в стаята му? Услужих му с книга, която спешно ми е нужна за работата, а чух, че той е заминал за една седмица.

Не срещнах никакви възражения. И тъй като знаех къде е стаята на италианеца, сам се изкачих по двете стълбищни рамена в малката мансарда, където се бе настанил Кола. Вътре беше безупречно чисто, както следваше да се очаква от стая, за която се грижи госпожа Булстроуд. Тя приемаше праха за дяволско семе и водеше вечна война за прогонването му. Кола имаше малко свои вещи и повечето бяха в обемистия му пътнически сандък. Ала той, за съжаление, беше здраво заключен.

След като бях стигнал толкова далеко, бях изпълнен с решимост да не си тръгвам с празни ръце и внимателно огледах ключалката едва ли не с надежда да я отворя със силата на погледа си. Но тя беше със солидна изработка, създадена не само за защита от крадци, а и да отпраща любопитни като госпожа Булстроуд, която иначе несъмнено щателно би огледала съдържанието му, тъй като на влечението й към неизвестното би завидял всеки експериментатор. Да се отвори сандъкът бе възможно само с ключ или с взлом, а аз не можех да прибягна нито към едното, нито към другото.

Колкото и да оглеждах ключалката, чувствах се безсилен. Накрая се убедих, че силата на желанието ми няма да я отвори. Изправих се огорчен и разочарован и силно ритнах сандъка.

И ето че той с глухо щракване се отвори — езикът на ключалката почиваше на тайна пружина, такъв механизъм не бях виждал дотогава. Изненадата ми нямаше граници: как можеше човек да е толкова безразсъден, че да остави имуществото си незащитено? Чак от ръкописа на Кола узнах, че тежкото падане по време на пренасянето от Лондон е повредило непоправимо ключалката.

Не бива да се пренебрегват Божиите дарове. Той бе изпълнил моето желание и аз бях уверен, че за това си има основателна причина. С благодарствена молитва на уста коленичих пред сандъка, сякаш беше олтар и започнах да го претърсвам така упорито, както Кола претърсваше колибата на Блънди.

Няма да описвам имуществото на италианеца и да влизам в подробности за качеството на дрехите му и теглото на кесиите с пари, които изобличаваха като лъжа всичките му уверения, че е беден. Имаше на разположение близо сто лири в злато, с които би могъл да живее нашироко повече от година. Не, ще спомена само за това, че почти на дъното на сандъка скоро открих три книги, загърнати в риза, сякаш бяха най-драгоценните предмети на земята. Към тях беше прикрепен лист хартия с името на таверна в Чийпсайд на име „Камбаните“ и още няколко надраскани набързо бележки, които ми се видяха като адреси.

Първата книга беше с разкошен златен обков и красиво гравирана метална закопчалка. Страстта ми на библиофил ме накара да се забавя и да я разгледам, защото това бе образец на изкусна венецианска работа с тъй пищна украса, каквато няма да срещнеш в нашата страна. При вида й ме прободе силна завист и кълна се, ако бях на косъм по-малко почтен, бих взел и нея. Няма спор, хубаво е, че днес много книги излизат изпод печатната преса и цената им постоянно намалява, макар да са плод на най-добри умове. Смятам се за щастливец, че живея в страна, където книгите могат да се купуват на умерена цена (все пак по-висока, отколкото в Нидерландия, и ако ме влечаха пътешествията, щях да ида там да купя много книги, като спестените пари биха ми покрили разноските по пътуването). Но понякога ме потиска мисълта, че всичко това си има и недостатъците.

Да, важни са знанията. Да, на първо място трябва да стои нивото на образованието и е добре мъдростта да достига до възможно най-голям брой хора, защото sine doctrina, vita est quasi mortis imago, както казва Дионисий Катон — без учение животът е като отражение на смъртта. И то се знае, при други обстоятелства щях да имам много по-малко книги. Но понякога съжалявам за времето, когато хората ценяха книгите по достойнство и щедро плащаха за тях. Понякога, когато в Бодлеанската библиотека съсредоточеността ме напусне, а духът ми блуждае, моля да ми донесат някой от прекрасните ръкописи, съхраняващи се там. Или отивам в колежа и прелиствам часослов[1], като се любувам на майсторството, вложено в създаването на толкова прекрасни творения. Представям си хората, работили над тях — писари, производители на хартия, художници и ювелири, и сравнявам създаденото със скромните издания на рафтовете ми. Сравнението е като между квакерски молитвен дом и католическа църква. Едните са посветени на словото и нищо друго, мисля, че и това си има своята добродетел. Но Бог е повече от слово, макар в началото да е бил именно това. Речта сама по себе си е бледа и неизразителна, когато се опитва да Го слави, и оскъдността на протестантските сгради е обида за името Му. Живеем във време, когато къщите на политиците са по-разкошни от Божиите обители. Какво говори това за упадъка на нравите ни?

И тъй, седях и се наслаждавах на съзерцанието на тази малка книга на Кола, като прекарвах пръст по изискания обков. Една стая… не, само една полица с такива книги би ми доставила най-голямата радост на света, макар че по-скоро можех да стана канцлер на Англия, отколкото да ме споходи такова чудо. Пред мен беше псалтир, прекрасен по рода си образец, и аз щракнах малката ключалка, за да видя дали страниците отговарят на корицата по разкош, защото се говори, че венецианските печатари са най-добрите.

Очакваше ме стъписваща изненада: вътрешността на книгата бе изрязана. Отначало ме обзе огромна тъга — да се съсипе такава красива вещ за мен бе равносилно на светотатство. После погледът ми попадна на три малки шишенца, внимателно разположени в кухините и здраво запушени. Едното съдържаше тъмна гъста течност, подобна на олио, другото — прозрачна като вода течност. Най-забележително беше третото. Самото то бе извънредно изкусно изработено, покрито с позлата и инкрустирани скъпоценни камъни, и дори за неопитното ми око личеше, че струва поне няколко десетки лири. Зад стъклото се виждаше дебел къс от старо дърво с неправилна форма. Смисълът на находката ми беше очевиден дори за невежа като мен.

Оставих книгата настрана и хвърлих на другите две небрежен поглед, докато не се досетих какво представляват. Няколко минути замислено ги прелиствах, а после ме осени: пред мен бе нещо загадъчно с изключително значение. Двата тома бяха еднакви — единият бе взет от дома на Сара, а за другия предположих, че и преди се е намирал у Кола. И двата бяха „История“ на Ливий, при това същото издание, което месеци по-рано доктор Уолис така настойчиво ме бе молил да му открия.

* * *

Сара Блънди бе арестувана на следващия ден, както сега ми е известно, по настояване на Джон Уолис и новината премина през града и университета подобно на приливна вълна, надигнала се в коритото на река и гонена от бурен вятър. Всички бяха уверени, че тя е виновна, и аплодираха мировия съдия за неговата решителност също тъй усърдно, както преди го порицаваха за бавенето в издирването на виновната, личността на която бе толкова очевидна за всички граждани, едва щом узнаха за смъртта на доктор Гроув.

Мисля, че само двама души не споделяха това мнение — аз самият, тъй като знаех истината, и майка ми, чиято вяра беше още по-благородна, поради това, че бе лишена от всякакво основаване на факти. Отказваше дори да допусне мисълта, че някой от нейния дом е способен на такова злодейство. Ако узнаеше истината, вярвам, това би я убило.

Странна жена беше благословената ми майка, да пребъде с нея Божията милост. Във всичките си дела бе точна и прецизна, ревниво си пазеше правата и бдително следеше за отговорностите на другите. Никой не можеше да се мери с нея по категоричността, с която осъждаше грях или неморална постъпка.

Нямаше жена, която да е тъй ревностна в своята набожност: майка ми се молеше не по-малко от десет минути на ставане сутрин и повече от четвърт час преди лягане вечер. Посещаваше най-добрата църква и с внимание слушаше проповедите, които често не разбираше, но ги смяташе за възвисяващи душата. Милостиня раздаваше внимателно — не твърде много, нито прекалено малко излизаше от джоба й за заслужаващите. С парите беше предпазлива и трепереше над репутацията си, но и двете отстъпваха на дълга й пред Бог.

Дотолкова беше уверена в своето проникновение в Божиите помисли, че когато общото мнение и нейното собствено се разминаваха в някои подробности, у нея нямаше капка съмнение, че е осведомена по-добре от всички останали. Когато чу за арестуването на Сара, незабавно обяви пред всички в просторната ни кухня, че е извършена ужасна несправедливост. Сара (към която майка ми вече изпитваше собственическа привързаност) не можеше да има никаква вина. Тя и с пръст не бе докоснала дебелия свещеник, а дори да го беше сторила, така му се е падало. Като не се задоволи само с думи, тя напълни кошница с храна, сложи вътре бутилка от домашно приготвения си ейл, отиде в къщата на Блънди да вземе топли дрехи, грабна от дома най-хубавото ми одеяло (всъщност единственото ми) и гордо пред целия град отиде в затвора, където стори всичко, за да утеши клетницата и да се увери, че е осигурена с храна и дрехи и че тъмничарят е строго предупреден да се държи добре с нея.

— Сара моли да идеш да я видиш — тъжно ми каза тя при връщането си.

Беше в лошо настроение, след като бе обсипвана с обиди и насмешки от зяпачите, които обикновено се тълпят около затвора и намират извратено удоволствие да гледат как биват водени окованите с вериги затворници. Умът ми не побира защо такива хора не си намират по-полезно занимание, но съм сигурен, че в град със свястна управа отдавна биха ги разгонили или наказали сурово за нарушаване на реда.

— Трябва да отидеш без бавене.

Сърцето ми се сви при тези думи, почувствах се като бик на въже, когото водят в скотобойната за клане, и цялото му дърпане, за да избегне подобна участ, е напразно. Преди да узная за арестуването й, бях убедил себе си, че най-лошото е отминало: ако не обвиняха никого за смъртта на доктор Гроув, би било безразсъдно сам да си подлагам шията. Но стигаше само да чуя за Сара, шумоленето на въжето и вътрешностите ми се сгърчваха от страх, защото виждах неизбежното.

Разбира се, че трябваше да ида да се видя с момичето. Дори успях да събудя у себе си гняв към нея, сякаш имаше вина, че си бе навлякла несправедливи подозрения. Но докато се изкачвах по каменните стъпала към тъмницата, знаех, че причината са страхът за самия себе си и ужасът от капана, в който бях попаднал безвъзвратно. Рано или късно щеше да ми се наложи да си призная извършеното, защото бях извършил престъпление и не желаех други да страдат за това.

Сара бе изненадващо весела, като я видях; беше преседяла там само няколко часа, а женската килия не се бе запълнила със затворнички от цялото графство, които да чакат решението на съдията. Тъмнината и влагата още не бяха започнали да гнетят духа й.

— Не гледай така — скара ми се, като видя мрачното ми изражение. — Аз съм тази, дето е в затвора, не ти. След като не съм увесила нос, и ти можеш да изглеждаш малко по-бодър.

— Как може да си тъй усмихната на такова място?

— Съвестта ми е чиста и вярвам, че Бог ще се погрижи за мен — отвърна тя. — Служих Му с всички сили през целия си живот и не вярвам, че Той ще ме остави сега.

— Ами ако така се случи?

— Значи ще има основателна причина.

Признавам си, понякога такова смирение ми идваше в повече. Ала бях отишъл да вдъхна кураж, а след като се уверих, че той е налице, не можех да тръгна да я убеждавам колко неуместен е оптимизмът й.

— Смяташ ме за глупава, но грешиш — каза тя. — Знам, че нямам нищо общо с това.

— Така е. Бог също го знае. И аз го знам. Но дали съдебните заседатели са посветени в мислите Му, е съвсем друга работа.

— Какво могат да кажат? В съда трябва да се представят доказателства, не е ли така? А ти също като мен знаеш къде бях в онази вечер.

— Ако се наложи, трябва да го кажеш — посъветвах я.

Но тя поклати глава.

— Не. Това само би подменило един скандал с друг и не смятам да го правя. Повярвай ми, Антъни, няма да се наложи.

— Тогава аз ще им кажа.

— Не — отсече твърдо тя. — Сигурно си мислиш, че така ще проявиш доброта, но не ти ще страдаш. Законът теб няма да те засегне, а мен ще ме прогонят. Не мога да оставя майка си в нейното състояние. Нито мога да изложа хората от Абингдън и други места на наказание. Повярвай ми, Антъни, няма опасност. Никой не би си помислил, че мога да се държа по такъв начин.

Сторих всичко по силите си да я убедя, че греши, че хората от града не само го мислят, а вече са убедени. Ала тя не щеше да чуе и накрая ми нареди или да говоря за друго, или да я оставя на мира, при това го стори царствено, което бе странно при дадените обстоятелства, но напълно в съответствие с природата й.

— На никого нищо няма да казваш — заяви тя. — Такива са желанието ми и моята заповед. Ще говориш само каквото аз ти позволя и нищо повече. Няма да се намесваш в това. Разбра ли ме?

Погледнах я смаяно, защото макар и прислужница, говореше като човек, роден да командва: никой суверен не би могъл да раздава заповеди с такава твърдост и увереност, че ще му се подчинят.

— Така да бъде — произнесох след дълга пауза, през която тя чакаше съгласието ми, което знаеше, че ще дам. — Разкажи ми за Кола.

— Какво има за казване, което не си видял с очите си?

— Може да е важно — отвърнах. — А видяното ме изпълва с недоумение. Видях как той те доближи, после отскочи. Не ти го накара да се отдръпне, по-скоро се ужаси от себе си. Не е ли истина?

Тя призна, че е така.

— И ти щеше да го оставиш да се възползва от теб, ако сам не се бе отказал?

— Ти вече ми беше казал, че нямам какво да губя, и беше вярно. След като той настояваше за заплащане, не можех да му попреча да си го получи. Не биха помогнали никакви протести преди или след това. Този урок вече го бях научила с други. — Тя докосна рамото ми, като видя как лицето ми се изопна. — Не говоря за теб.

— И все пак той се дръпна. Защо?

— Сигурно съм го отвратила.

— Не — поклатих глава. — Това не е възможно.

— Благодаря ти — усмихна се тя.

— Исках да кажа, че не се вмества в това, което видях.

— Може би има съвест. В такъв случай се присъединява към теб и ставате единствените двама мъже сред познатите ми, които могат да се похвалят с това.

При тези й думи наведох глава. Съвест имах, не ще и дума: в тези дни и минута не минаваше, в която да не изпитвам укорите й. Ала да се вслушваш в предупрежденията й и да постъпваш в съгласие с тях, бе съвсем друго нещо. Та нали аз бях виновният за арестуването на Сара и бе достатъчна една моя дума, за да я освободят. А какво правех? Утешавах я, правех се на благодетел, бях тъй щедър и услужлив, че това напълно скриваше низостта ми, поради което никой не подозираше за дълбините на вината ми, растяща с всеки ден и ставаща все по-чудовищна. И все пак не ми стигаше смелост да постъпя както бе редно. А не че нямах желание. Колко пъти въображението ми беше рисувало как отивам при мировия съдия, разказвам му какво се е случило в действителност и разменям нейния живот с моя. Много пъти съм се виждал в позата на стоик, приемащ жертвата си храбро и благородно.

— Взех откраднатото от него — казах. — Силно съм озадачен. Това е книга от Ливий. Откъде се е взела?

— Баща ми я остави заедно с пакета малко преди смъртта си.

— В такъв случай с твое разрешение бих искал да отворя този пакет. Не съм го докосвал досега, защото ти така настояваше, но сега вярвам, че трябва. Той може да съдържа отговора.

Малко по-късно си тръгнах, но преди това отново я умолявах да ми позволи да говоря, с надеждата, че може да има начин тя да се отърве, без да се налага моето самопризнание. Но тя не даваше и дума да става за това и аз бях обвързан с желанията й. При дадените обстоятелства нямаше как заради собственото си спасение да й навличам нови беди.

[1] Книга за църковни богослужения, съдържаща молитви и псалми. — Б.пр. ↑

Девета глава

Тук трябва да говоря за книгата, защото, струва ми, се забравих да спомена колко внимателно я изследвах. На пръв поглед нямаше нищо забележително у нея; беше издание в една осма на листа, подвързано в лошокачествена телешка кожа, с орнаменти по корицата, направени от достатъчно сръчен човек, но в никой случай голям майстор. Нямаше клеймо, което да ми посочи собственика. Уверен бях, че тази книга не излиза от библиотеката на учен, защото не познавах такъв, който не би маркирал грижливо притежанието си със своето име и указание на кой точно рафт може да бъде открита. Отсъстваха бележки в полетата, каквито се намираха в томовете, много пъти препрочитани и внимателно изучавани. Вярно, беше изпомачкана и протрита, но опитът ми подсказваше, че това е по-скоро резултат от лошо съхраняване, а не от много четене, тъй като страничната корица бе в отлично състояние и се бе запазила най-добре.

Вътре текстът бе недокоснат, ако не се брояха някои леко подчертани с мастило букви. На първата страница така бе маркирано „б“ на първия ред, „ф“ на втория и така нататък. На всеки ред имаше само по една подчертана буква и като знаех, че Уолис се интересува от главоблъсканици, помислих си, че те образуват акростих. Затова преписах всички белязани букви, но се получи само една абракадабра, лишена от всякакъв смисъл.

В тези безплодни занимания прекарах половината ден, преди да си призная поражението, след което поставих томчето на полицата зад други книги, та да остане незабелязано, ако някой дойде да го търси. После се насочих към пакета, все още с неговите неразчупени печати. Дори днес ми е странно, като си помисля, че тази малка вещ бе докарала до неистова лудост толкова много хора, замислили тъй ужасна жестокост, за да я завладеят. Без сам да го подозирам, дълго време бях държал при себе си мощно оръжие. И го осъзнах чак когато го отворих.

Отделих половин ден на тайната история на държавата, която лежеше пред мен, но чак когато прочетох ръкописа на Уолис, с пълна сила проумях как тези отдавнашни събития са се отразили на разиграващата се пред очите ми трагедия и осъзнах как ловко Джон Търлоу бе измамил математика — неслучайно си оставаше най-могъщия човек в кралството, без да заема никакви постове. Онова, което бе разказал на Уолис, беше истина до известна степен: разказът му как сър Джеймс Престкот и Нед Блънди, и двамата фанатици, макар и за различни каузи, бяха се съюзили, се потвърждаваше във всеки детайл. Половината и повече от документите представляваха писма между Търлоу и Кларендън, между Кромуел и краля и бяха поразителни както извънредно учтивият тон, така и идеалното познаване на характера и амбициите на другия. Едно по-конкретно писмо би предизвикало голяма олелия, ако бъде оповестено, защото там изрично се казваше, че кралят е наредил на Мордаунт да съобщи подробности за въстанието от 1659 година, а на допълнителен лист бяха изписани три дузини имена, тайни складове за оръжие, места за срещи на заговорниците. Дори аз знаех, че много от хората в списъка бяха убити в последствие. В друго се очертаваха рамките на споразумението между Чарлс и Търлоу, упоменати бяха в общи линии условията за реставрация на монархията, посочваше се кой трябва да бъде фаворизиран, какви граници ще се поставят на властта на краля и какви закони ще се приемат за контролиране на католиците.

Ясно беше, че ако сър Джеймс Престкот си беше върнал тези писма и им бе дал публична гласност навремето, каузата на роялистите щеше да бъде разгромена, а също и кариерата на Джон Търлоу, защото и двете страни категорично щяха да отхвърлят тези хора, готови да потъпчат принципи, установени с цената на толкова много кръв. Това обаче бе по-незначителната част от пакета и макар през 1660 година тя да би представлявала голяма заплаха, през 1663 година надали би разклатила трона. Не, по-опасните документи бяха в отделен пакет и те без съмнение бяха предоставени от самия сър Джеймс Престкот. И както селитрата и сярата са безвредни сами по себе си, но са способни да сринат и най-укрепения замък, когато се смесят и се превърнат в барут, така и тези две връзки с документи черпеха допълнителна мощ от своето обединяване.

Защото сър Джеймс Престкот беше католик и участник в заговора на папистите, имащ за цел да върне Англия в лоното на Римокатолическата църква. Естествено, че такъв е бил, как иначе синът му би си спечелил подкрепата на паписта граф Бристол? Кое друго може да обясни ужасеното мълчание на семейството му, отказът да се говори за неуточнени оскърбления, нанесени им от сър Джеймс? Джак Престкот го отбелязва, но го тълкува като още един пример на безсърдечието на своите роднини. Семейството на съпругата на Престкот е било от най-ревностните протестанти и преминаването на сър Джеймс към католицизма в техните очи е било непростимо престъпление. Защо иначе биха отказали да помогнат на сър Джеймс в бедите му, въпреки всички инстинкти за роднински дълг? Защо биха пратили малкия Джак в семейство Комптън, където той да бъде поставен под наставничеството на Робърт Гроув, този стълб на англиканската вяра? В природата на папистите е да впримчат в капан собствените си семейства, да проникват в ума на близките си и да го извращават. Каква надежда би имало юноша, тъй склонен към подвеждане като Джак Престкот, да устои на примамките на своя обожаван баща? Не, каквото и да ставало, жизненоважно е било заради собствената му безопасност и заради запазване на положението на семейството той да бъде държан по-надалеч. И веднъж отказал се от имотите си, сър Джеймс Престкот не бивало да си ги връща отново. В моите очи това сваля от семейството обвиненията в алчност и измама, макар че други няма напълно да се съгласят с преценката ми.

Предполагам, че сър Джеймс се е обърнал към католицизма по време на първото си изгнание в годините, когато много роялисти, отслабени от тежките си премеждия и измъчени от безнадеждност, са се поддали на папизма. Той е бил на служба при венецианците по времето на обсадата на Кандия и при престоя си в чужбина се е срещнал с много личности, облечени с влиянието на Римокатолическата църква, жадуваща да извлече изгода от нещастията на Англия. Една от тези личности е бил свещеник, с когото по-късно той е започнал кореспонденция.

Това ще го обясня по-нататък, засега ще кажа, че католикът, отдал повече от двайсет години от живота си на борба за защита на трона, е бил потресен да научи, че кралят е готов да се съгласи на най-свирепи гонения срещу него и едноверците му. Известието, че кралят се кани да сключи споразумение с Ричард Кромуел и Търлоу, е принудило сър Джеймс да действа, а после го е тласнало към държавна измяна.

Престкот е знаел, че Чарлс, най-двуличният сред хората, е водел преговори с французите, с испанците и със самия папа, като е просил подкрепа и пари в замяна на обещание да осигури пълна свобода на вероизповедание на католиците, щом веднъж си върне кралството. Обещавал е всичко и на всички, а когато най-сетне се възкачил отново на трона, е изменил на всички писани и неписани съглашения. Мисля, че дори съветниците му не са познавали в пълна степен неговото двуличие: Кларендън не е подозирал за преговорите с испанците, а господин Бенет е бил държан в неведение за отношенията с Търлоу.

Единствено на сър Джеймс Престкот е било известно всичко, защото Нед Блънди му е разказал едната част от историята, а неговият кореспондент, свещеникът, сам взел участие в преговорите, го е запознал с другата. Името на този свещеник било Андреа да Кола и вероятно Престкот се е запознал с него, докато е служел на Венеция.

Десета глава

До ден-днешен не мога да се помиря, че не разгадах всичко това по-рано, ала и днес дори се съмнявам, че бих могъл да схвана нещата достатъчно ясно, за да предотвратя смъртта на Сара. Де да знаех, че Търлоу и Уолис търсят тези документи и биха ми дали всичко, което поискам. Ако се бях досетил, че именно те стоят зад интригите, довели Сара до съд, ако бях проумял докрай смисъла на пребиваването на Кола в страната, бих могъл да отида и да кажа: „Прекратете този процес и незабавно освободете момичето“. Мисля, че щяха да се подчинят и да изпълнят всяко мое желание.

Но аз не осъзнавах в пълна степен всичко това, докато не прочетох ръкописа на Уолис и Престкот, и едва тогава си дадох сметка, че присъдата на Сара не е просто съдебна грешка, а напротив, всичко е водело към нея и тя е била неминуема. През годините много се е говорило за наградите и наказанията, които Бог отрежда за своите слуги, за да покаже обич или гняв към тях. Спечелена или изгубена битка — и двете са знаци от Бог. Загубата на състояние, когато кораб потъва в бурно море; внезапна болест или случайна среща със стар познат, който донася новина, също са поводи за окайване или благодарствени молитви. Може и така да е, но доколко е вярно, когато безбройни постъпки и тайно взети решения, известни само отчасти, бавно се натрупват с течение на годините, та накрая да доведат до трагичната смърт на невинна жена? Защото, ако крал Чарлс не беше толкова двуличен, ако Престкот не беше краен фанатик, ако Търлоу не се боеше за живота си, ако Уолис не бе тъй жесток и самолюбив, ако Бристол не беше толкова амбициозен, а Бенет тъй циничен, то Сара Блънди нямаше да бъде поведена към бесилката и това жертвоприношение не би се извършило. И какво да кажем за такава жертва, чиято гибел е кулминацията на безброй грехове, но е осъществена без много шум, така че истинската й същност да остане завинаги неизвестна?

Както казах, не знаех всичко това и в онзи момент, когато седях в стаята си, заобиколен с листовете стара хартия, се упреквах за малодушието си да потърся спасение в отдавнашни кроежи, които ми изглеждаха без никакво значение за мен. Не ме интересуваше дали кралят на Англия ще запази трона си, или не, безразлична ми бе политиката му и дали католиците ще бъдат подложени на гонения, или открито ще проповядват вярата си. Мислех само за това, че Сара е в затвора, че не мога още дълго да си измислям оправдания и скоро ще ми се наложи да си призная.

За да се подготвя и да набера смелост, реших да поговоря с Ан Блънди, уверен, че ще почерпя от нея душевна сила. Кола споменава как през времето на отсъствието си я е поверил на грижите на Джон Лок и той изпълняваше задълженията си стриктно, макар и без голямо въодушевление.

— Да си кажа честно — сподели той, — това си е чиста загуба на време, макар че на душата ми подобни безвъзмездни постъпки ще се отразят добре. Тя умира, Уд, и нищо няма да го промени. Полагам грижи за нея само защото обещах на Лоуър. Но дали ще й давам билки или минерали, дали ще използвам нови или стари методи, дали ще й направя кръвопускане, или ще й дам разхлабително — всичко ще е напразно.

Всичко това той произнесе полугласно на улицата пред къщата на Блънди, където го срещнах. Току-що бе направил посещението си за деня, което по думите му беше повече за отбиване на задължението, отколкото с реална полза. Майка ми всеки ден носеше храна на Ан Блънди, както настоя Сара, вместо да я носи на нея в затвора, и старицата не изпитваше нужда нито от завивки, нито от дърва за огъня. Нищо повече не можеше да се предприеме.

Смрадта на болест бе задушлива и ме задави още с влизането. Всички прозорци и врати бяха плътно затворени, за да не влизат студ и вятър; това беше необходимо, но неприятният резултат бе, че зловонието не можеше да напусне стаичката. И старата жена, която винаги упорито държеше навсякъде отворено, освен в най-голям студ, тежко страдаше. Лок затваряше плътно още с идването си, а тъй като нямаше сили да стане от постелята си, тя не можеше да отвори отново. Умоляваше ме да го сторя аз и накрая неохотно се съгласих, при условие, че отново ще затворя, преди да си тръгна. Не ми се искаше да се карам с Лок, задето съм се подчинил на каприз и съм нарушил лекарските предписания.

Каквито и да бяха доводите на медицината, трябва да кажа, че изпитах огромно облекчение, когато течението прогони вонята от къщата и полумракът се смени с дневна светлина. На Ан Блънди очевидно свежият студен полъх също й се отрази добре. Тя пое дълбоко въздух и издиша с облекчение като преживяла трудно изпитание.

До този момент не бях успял да я разгледам в тъмното и бях потресен, когато след отварянето на капаците се обърнах да я видя както трябва. Най-вече се набиваха на очи изпитото й лице и смъртната й бледност. За пръв път я виждах с непокрита глава и забелязах колко е изтъняла и оредяла косата й. За последните няколко месеца тя се бе състарила двойно. Обзе ме такава печал, че гърлото ми се стегна и не можех да проговоря.

— Странен младеж сте вие, господин Уд — каза тя, след като я разпитах за здравето й и произнесох дежурните за обстоятелствата фрази. — При вас добротата се редува с жестокост. Жал ми е за вас.

Видя ми се нелепо тази нещастна торба кокали да съжалява мен и се обидих, задето бях обвинен в жестокост, тъй като тя е съвършено чужда на природата ми.

— Защо говорите така?

— Заради постъпката ви със Сара — отвърна тя. — Не ме гледайте така, сякаш не знаете за какво говоря. Няколко години й подарявахте нещо, което бе за нея върховната награда. Разговаряхте, изслушвахте я. Бяхте неин събеседник и другар, доколкото мъж може да бъде другар на жена. Какво целяхте с това? Нима не ви е известно, че светът се промени, и че на момиче в нейното положение му е нужно да се научи да остане безмълвно, особено в обществото на хора с благородно потекло?

— Странно ми е да го чуя от вас.

— Виждам какво става наоколо. Кой не би го забелязал, когато е така очевидно? Но вие сякаш сте сляп. Във всеки случай аз така си мислех. Приемах ви за обикновен учен, който е дотолкова увлечен от заниманията си, че е готов да ги споделя с всички. Но не е така. След като я убедихте, че може да бъде слушана, денят, в който разтребваше стаята ви, стана единственият, който тя очакваше през седмицата. А после я изхвърлихте и не искахте да я знаете. После отново я взехте. Какво още ще измислите, за да й причините болка, господин Уд? Не биваше да ви пускам в дома си.

— Никога не съм искал да й причиня болка. А колкото до останалото, на нищо не съм я научил. По-скоро сега тя е моята учителка.

Вдовицата Блънди ме погледна с безкрайна тъга, после неохотно кимна.

— Много се боя за нея. Сега тя е толкова странна, плаша се, че няма да избегне голяма беда.

— Кога започна да говори по събрания?

Жената ме погледна внимателно.

— Значи ви е известно? Тя ви е разказала?

— Сам го узнах.

— След последното посещение на Нед, а и по-късно, когато ни казаха, че е мъртъв, говорехме за него отново и отново. Беше като поклон към паметта му, тъй като не ни бе дадено да погребем тялото му. Приказвахме си за родителите му, за живота му, за неговите битки и кампании. Бях не на себе си от мъка, защото много го обичах, той беше целият ми свят, всичката ми утеха. Но скръбта ме направи невъздържана. А Сара всичко забелязва. Разказвах й за Еджхилската кампания, когато Нед командваше взвод, а накрая му повериха цяла рота, споделих, че не се беше прибирал повече от година и как много тъгувах за него.

Кимнах, решил, че тя ме води нанякъде, защото не бе от тези, дето бъбрят безцелно дори и в болестта.

— Сара ме погледна кротко и за пръв път ми зададе простичък въпрос: „Кой тогава е баща ми?“.

Тя помълча, докато не се увери, че по лицето ми не е изписано отвращение.

— Естествено, беше истина. Нед отсъства повече от година, а Сара се роди три седмици преди завръщането му. Никога не ме е разпитвал и упреквал, а със Сара винаги се е държал като с родна дъщеря. Не сме говорили за това, но понякога, когато ги виждах да седят един до друг край огнището, докато той я учеше да чете или й разправяше приказки, или просто я притискаше гальовно към себе си, забелязвах в очите му тъга и страдах за него. Нямаше мъж като него, господин Уд, наистина беше най-добрият.

— И какъв беше отговорът на въпроса?

Тя поклати глава.

— Няма да лъжа, а не мога да кажа истината. Дни и нощи мисля за прегрешенията си, та да се подготвя за смъртта, и ми е нужно всичкото отпуснато ми време. Никога не съм претендирала, че съм добродетелна в каквото и да било отношение, така че имам много за какво да се разкайвам. Но Бог няма да ме упрекне в прелюбодеяние.

Това не беше отговор на въпроса ми, но и без това май не исках да го знам. И в най-добрите моменти не проявявам склонност към клюки, а Ан Блънди очевидно беше започнала да се връща в паметта си към миналото.

— Сънувах сън, най-прекрасния в живота ми. В този сън ме бяха заобиколили гълъби, а един кацна на ръката ми и ми проговори: „Наречи я Сара и я обичай — каза ми. — И ще бъдеш благословена сред жените.“

При тези й думи ме побиха тръпки, но храбро й се усмихнах.

— Изпълнили сте поръчаното.

— Благодаря ви, наистина го изпълних. Скоро след като го разказах на Сара, тя започна да странства и да говори пред хора.

— И да лекува?

— Да.

— Кой беше онзи ирландец? Преди няколко месеца го видях да излиза от къщата ви.

Тя помълча, като преценяваше колко може да ми каже.

— Името му беше Грейторекс, наричаше се астролог.

— Какво искаше?

— Не знам. Бях у дома, когато почука на вратата. Отворих, а той стоеше пред прага блед като платно и трепереше от страх. Попитах го кой е, но от уплаха той не можеше да отрони и дума. После Сара викна от стаята да го пусна вътре. Той влезе, падна на колене пред нея и я помоли да го благослови.

Този спомен все още тревожеше старата й майка, а мен ме уплаши разказът й.

— И какво после?

— Сара го хвана за ръката, каза му да стане, сякаш изобщо не бе учудена нито от идването му, нито от държанието му, и го настани до огнището. Разговаряха повече от час.

— За какво?

— Сара ме помоли да ги оставя насаме, затова чух само началото. Този човек каза, че прочел знамения за Сара по звездите, прекосил морето и изминал целия път дотук, за да я види — така му начертали звездите да постъпи.

— „Видяхме Неговата звезда на изток и дойдохме да Му се поклоним“ — произнесох тихо, а Ан Блънди се втренчи изпитателно в мен.

— Не изричайте такива думи, господин Уд, моля ви — каза тя. — Иначе ще се лишите от разума си, както започва да става с мен.

— Вече преживях безумието — уверих я — и страхът ми не се поддава на думи.

* * *

Не ми оставаше много време. Ако се канех да послушам съвестта си, трябваше да действам бързо, защото скоро щеше да започне делото, приготовленията вече бяха в ход. Пийнах малко в таверната, за да събера смелост, но пак отлагах задачата си. Накрая превъзмогнах малодушието си и отидох в Холиуел, където помолих да бъда приет от мировия съдия Джон Фулгроув. Въпреки че това беше най-заетият му ден в годината, той уважи молбата ми, но го стори с такава рязка безцеремонност, че съвсем изгубих ума и дума, разтреперих се и взех да заеквам.

— Е, говорете, не разполагам с много време.

— Отнася се за Сара Блънди — продумах накрая.

— Какво за нея?

— Тя е невинна, знам го.

Проста фраза, но какви мъчения струваше да я произнеса, да направя крачка от скалата в пропастта и по своя воля да се обрека на вечните терзания, които ме чакаха. Няма да се кича със заслуги за мъжество, чест, благородство или сила на духа. Знам по-добре от всеки друг що за човек съм. Не съм роден за герой и никога няма да стана един от онези, към които следващите поколения ще се обръщат за пример. Друг, по-добър от мен, би изрекъл тези думи по-рано и с повече достойнство, а не цял облян в пот като мен. Но всички ние правим каквото е по силите ни, и аз не можех да сторя повече. С риск думите ми да предизвикат насмешка у по-силни духом хора, ще кажа, че това бе най-храбрата постъпка в живота ми.

— И откъде ви е известно това?

Изложих историята си свързано, доколкото можах, и казах, че аз съм този, който е поставил отровата в бутилката.

— Видели са я в колежа — възрази той.

— Не е била там.

— Откъде знаете?

Не намерих отговор на това, тъй като бях се обвързал с обещание пред Сара да не говоря за пророчествата й.

— Тя беше с мен.

— Къде?

— В стаята ми.

— Кога си тръгна?

— Не си тръгна. Остана там през цялата нощ.

— Семейството ви ще го потвърди ли?

— Те не я видяха.

— Няма как майка ви и сестра ви да не са си били у дома, нали? Знаете, че мога да ги разпитам.

— Сигурен съм, че си бяха у дома.

— И не са видели как е влязла, как се е качила в стаята ви, как е излязла после?

— Не.

— Не са чули нищо през цялата нощ?

— Не.

— Ясно. С цел да убиете доктор Гроув ли отнесохте праха в апартамента му?

— Не. Прахът вече си беше там и той ме помоли да сипя от него в бутилката, за да успокои стомашните му болки.

— Но час по-рано са му казали, че прахът не помага, и той е заявил, че никога повече няма да го използва.

— Не го е казал сериозно.

— Всички, които са го чули, са повярвали, освен това твърдят, че бил благодарен на италианеца за съвета.

— Не му беше благодарен.

— Потвърждават го очевидци.

— Нищо не мога да направя.

— Можете ли да обясните как златният пръстен с печат на доктор Гроув се е оказал у обвиняемата? Вие ли го откраднахте и й го подхвърлихте?

— Не.

— Как е попаднал у нея тогава?

— Нищо не ми е известно за това.

Сър Джон се облегна на креслото си и ме изгледа мрачно.

— Не знам каква е целта ви, господине. Напълно ми е ясно, че лъжете, за да защитите онази отрепка, а опитът да се отклони правосъдието в лъжлива посока е сериозно провинение. Моля ви, добре си помислете и престанете да се държите така безразсъдно.

— Но това е самата истина.

— Не е истина. И няма как да е истина. Не можете да обясните уликите, доказващи вината й, а фактите, които изреждате, за да засвидетелствате невинността й, никак не са убедителни.

— Нима няма да ми помогнете?

— А вие какво искате? Следствието е приключено и делото е в ход. Ако упорствате да продължите с тези глупости, не мога да ви попреча да се изправите пред съда и там да произнесете речта си. Но дори да го направите, предупреждавам ви, че това нищо няма да промени, а съдът може да подложи и вас на наказание.

* * *

Тогава отидох при доктор Уолис с надежда да го уговоря да използва тайното си влияние и да спаси момичето. Как можех да знам, че той вече е предопределил смъртта й? Разказах историята си за втори път и за втори път не й повярваха.

— Нищо не ви дължа, господин Уд — заяви той. — Така или иначе, нищо не бих могъл да направя за вас. Съдбата на момичето е в ръцете на съдията и съдебните заседатели. Знам, чували сте слухове, че съм на правителствена служба, но те са силно преувеличени. Също толкова не ми е по силите да възбудя дело срещу нея, колкото и да го прекратя.

— Но вярвате ли ми поне?

Седяхме в кабинета му и разговорът ни се получи твърде странен; в поведението на доктора прозираше умора, каквато не бях забелязвал у него преди. Естествено, нямах никаква представа доколко това дело е мъчело съвестта му, защото ясно е съзнавал какво зло върши. Сам себе си е убеждавал, че постъпва благородно, но когато човек прави сделка със собствената си съвест, всеки, който го уверява в обратното, се подлага на риск.

— Не ви вярвам. Мисля, че тази басня е плод на вашата себичност. Предпочитате да се отдавате на наслада с момичето пред това правосъдието да възтържествува. Знам за нея повече, отколкото подозирате, и съм уверен, че когато я обесят, ще се възцари справедливост.

— Тя не е извършила убийство.

Уолис направи крачка към мен, извиси се с ръста си, смачка ме със силата и злобата на личността си.

— Развратното момиче, което толкова много ви се харесва, господин Уд, съдейства на заговорник, подстрекател и безбожник. Помага на най-опасния човек в кралството да извърши чудовищно престъпление и този човек вече уби моя слуга. Но аз ще осъществя отмъщението си и този човек ще умре. Ако смъртта на Сара Блънди ще е крачка към отмъщението ми, така да бъде. Не ме засяга дали е невинна, или виновна. Сега разбрахте ли ме, господин Уд?

— Тогава вие сте най-лошият сред грешниците — изрекох с глас, треперещ от стъписване след чутото. — Никакъв свещеник не можете да бъдете, не сте достоен да държите в ръце хляба на причастието. Вие не сте…

Уолис беше едър и здрав мъж, много по-висок от мен. Без нито дума ме сграбчи за яката и ме потътри навън. Опитах се да протестирам, да извикам, че на Божи служител не подобава да се държи така, но щом отворих уста, той ме разтърси, сякаш бях жалко псе, и ме притисна към стената, преди да отвори вратата към улицата.

— Не се бъркайте в това — процеди студено. — Безразлични са ми вашите грижи и нямам време за хленченето ви. Оставете ме на мира и нито дума повече по въпроса, иначе скъпо ще си платите.

След това ме изтика през вратата и ме изрита силно, а аз се спънах по каменните стъпала, паднах в студена кална локва и тя ме оплиска целия.

Стоях на колене в мръсотията, която се пропиваше в дрехите и обувките ми, и осъзнах, че съм претърпял поражение. Дори и от покрив да крещях, хората щяха да си запушат ушите и да откажат да признаят очевидната истина. Не знам дали щеше да е различно, ако бях проговорил по-рано, но вече бе твърде късно и осъзнаването ме накара да отпусна глава в локвата и да заплача от отчаяние, а дъждът плискаше отгоре ми още и още кал. Като че самите Небеса се бяха намесили и ме бяха превърнали в някакъв умопобъркан, който крещи на улицата, ала околните извръщат очи от него и се правят, че не го виждат. Изпаднал в крайна ярост, ударих с юмрук по земята и креснах срещу Бог, че е непоносимо жесток. Наградата и утехата ми бе презрителният смях на двама минувачи към пияницата, коленичил пред тях.

Единадесета глава

Започването на процеса срещу Сара постави началото на двата най-мъчителни и прекрасни два дни от живота ми, когато в пълна степен усетих и мощта на Божия гняв, и сладката благодат на Неговото опрощение. Кола е описал случилото се тогава и го е сторил с голяма проницателност. Няма да повтарям разказа му, по-скоро ще го допълня, тъй като, естествено, той е пропуснал събития, за които не е можел да знае.

Сара ми нареди да не се меся и аз вече бях нарушил заповедта й, но не можех да се накарам да проявя неподчинение в нейно присъствие. Това може да изглежда като слабост от моя страна, и така да е, не ща да знам: говоря истината и твърдя, че никой, който я познаваше като мен, не би постъпил различно. Надявах се, че някой друг ще излезе в нейна защита или ще представи доказателства за невинността й, но такъв нямаше. Самата Сара не каза нищо, само призна вината си, та тялото й да попадне в ръцете на Лоуър и майка й да получи грижи и лечение. Щом произнесе думата „виновна“ меко и със смирение, сърцето ми се сви болезнено и бях изпълнен с решимост за трети път да се опитам да открия истината на хората. Чух думите на съдията:

— Някой има ли да добави нещо? Ако има такъв, който ще се изкаже в защита на обвиняемата, трябва да го направи сега.

— Ваша светлост — обадих се.

Щях да викна пред цялата зала, че това момиче е невинно като самия Христос, че няма нищо общо със смъртта на Гроув, че не друг, а аз самият съм виновен за нея. Възнамерявах да употребя всичкото си достъпно красноречие, да потвърдя истината с всевъзможни доказателства, и бях сигурен, че ако първото ме подведе, то последните ще прозвучат убедително.

Ала се забавих, в мъката си не можех да произнеса и една дума и в този миг възможността беше пропусната. Известно ми беше, че мнозина в града, дори в самия университет ме презират и винаги съм се старал да не давам поводи да бъда унижаван. Този път отхвърлих всякакви мисли за собствено достойнство и в кратката тишина, породена от мълчанието ми, някакъв човек пусна злобна шега, останалите се разсмяха и това предизвика нови обиди. Защото съдебна зала, в която всеки момент ще бъде произнесена смъртна присъда, се превръща в място, изпълнено с ужас и тревога и хората с готовност се улавят за всяка възможност да разсеят гнетящото настроение. И ето че присъстващите взеха един през друг да сипят насмешки, така че дори да крещях с цяло гърло, пак никой не би ме чул. Изчервен от срам и объркване, усетих как Лок ме дърпа за ръкава; надявах се да възобновя обръщението си към съдебните заседатели, очаквах след като съдията призове към ред, отново да ми даде думата.

Той не го направи. Вместо това с високомерно и самодоволно подсмихване ми благодари за красноречието, с което преднамерено предизвика нова вълна от смях. А после обяви, че осъжда Сара Блънди на смърт.

Като чух тези думи, втурнах се навън от залата, за да избегна нови мъки, и се скрих у дома. Затворих се в стаята си и се молих за съвет свише. Но такъв не дойде. Не знам колко време прекарах застинал на колене, докато майка ми не съобщи, че е дошъл посетител, който не приема да бъде отпратен. Тя го помолила да си върви, но той отказал да си тръгне, преди да се види с мен. След няколко минути на вратата се появи Джак Престкот, преливащ от весело настроение и безумство. Силно ме уплаши, защото след последната ни среща разсъдъкът му наистина се бе помрачил и изразът в очите му ми говореше, че пред мен стои човек, който, ако се разсърди или срещне възражения, е способен да прибегне към насилие.

— Здравейте, приятелю — подхвърли и влезе вътре като важна персона, удостоила с вниманието си по-нископоставен. — Надявам се, че ви заварвам в добро здраве.

Не помня, а и не желая да си спомням какво му отговорих, но във всеки случай можех да му цитирам и извадка от каталога на Бодлеанската библиотека, дотолкова отнесен беше. Джак Престкот не се интересуваше от друго, освен да избърбори на глас собствените си заблуди, леещи се като поток от устата му. Принуди ме половин час да слушам разказ за премеждията му и как ги преодолял. Всички подробности бяха изложени точно така, както ги е описал в ръкописа си. Дори някои фрази, обяснения и коментари бяха дословно същите, затова предполагам, че до момента, когато бе решил да вземе в ръце перото, беше преживявал безкрайно събитията от тази година в болното си съзнание. След смъртта си вероятно ще иде в ада, защото така му се пада. Но според мен той така или иначе вече е в ада и Тулий е прав, като казва „A diis quidem immortali busquae potest homoni major esse poena furore atque dementia“ — онзи, когото боговете искат да накажат, лишават го от разум.

Бях в пълно недоумение защо е дошъл, тъй като знаех, че не ме брои за приятел, а и аз по никакъв начин не бях насърчил близост помежду ни. Като си помислих, че е дошъл за съвет относно онази отдавнашна история с баща му, дадох му да разбере, доколкото ми бе възможно, че нямам намерение да му помагам. Ала той вдигна ръка в снизходителен жест, за да ме накара да замълча.

— Дойдох да ви предоставя факти, не да ви искам мнението — рече с хитра усмивка. — Бъдете така добър да съхранявате тези документи. Един ден ще дойда за тях, вероятно когато искът ми ще бъде представен пред съда, но през следващите месеци ще пътувам и няма сигурност, че ще ги опазя. Като ги вземете на съхранение, ще ми окажете голяма услуга, каквато и аз оказвам на вас, защото ако доктор Уолис узнае къде са, несъмнено ще пожелае да си ги върне.

— Не желая да ги държа при себе си, нито да ви помагам по какъвто и да било начин.

— Да — кимна важно той. — Когато на бял свят излезе вашето животоописание на баща ми и чрез перото ви хората узнаят колко велик човек е бил, бъдещето ви ще бъде обезпечено. Бъдете уверен, няма да ви изоставя. Всички разходи по изданието ще поема аз. Мисля си за тираж най-малко хиляда екземпляра с изискана корица и на най-добрата хартия.

— Господин Престкот — повиших глас, — вие сте убиец и най-долният подлец, когото съм срещал. В момента убивате най-скъпия ми човек, най-прекрасното създание на света, и то без никакви причини. Моля ви, замислете се над онова, което вършите, още не е късно да промените всичко и да поправите причиненото зло. Ако отидете сега при мировия съдия…

— А за да се доведе този труд до съвършенство — продължи той, сякаш просто бях вметнал няколко думи като благодарност за великодушието му, — ще ви е необходимо ето това. Но при условие че на никого няма да споменавате и дума за тях, докато книгата не бъде дадена за печат.

Отново листове. Взех ги и ги погледнах — пълна безсмислица.

Когато видя ужасената ми физиономия, той открито се разсмя.

— След като съзирам такова недоумение, налага се да обясня. Тези документи са от бюрото на доктор Уолис. Откраднах ги преди няколко седмици. — Престкот се наведе напред на стола си и додаде със заговорнически шепот: — Написани са със сложен шифър и той взе, че се опря на добричкия доктор. Направо е бесен заради тях.

— Ако обичате — ударих го почти на молба, — престанете да говорите така. Не ме ли чухте? Нима не разбрахте какво ви казвам?

Когато извършвал експериментите си с вакуумната помпа — Кола е описал някои от тях, — господин Бойл забелязал, че при изтегляне на въздуха звуците, издавани от животните вътре, ставали все по-слаби, докато накрая били едва доловими. И докато Престкот седеше насреща ми, водеше разговора, който той си бе наумил, и чуваше отговори, съществуващи единствено във въображението му, без да осмисля думите ми, чувствах се тъкмо като такова нещастно опитно животинче, сякаш блъсках с юмрук в невидима стена и крещях с пълно гърло, но не получавах никаква реакция.

— Да, той се гордее с дарбата си и все пак тези писма никак не се поддават на острия му ум. — Престкот се изсмя. — Но той всъщност ми каза кой е ключът, макар да ме смяташе за твърде глупав, че да забележа как се е изтървал. Ако се съди по всичко, ще ви е нужна книгата на Ливий. Той е убеден, че с нея всичко ще се разреши. Аз лично нямам нищо против да си разгадае неговото писмо, но не желая да чете това на баща ми. Ето защо трябва да останат у вас. Изобщо няма да му хрумне да ги търси тук.

След тези думи Престкот ми се поклони за сбогуване и отиде да се позабавлява преди съдбоносния си разговор с доктор Уолис на следващия ден. И двамата са описали това събитие и очевидно за верен трябва да се смята разказът на доктор Уолис, тъй като нападението над него предизвика значителен шум и няколко седмици по-късно на Главната улица се събра голяма тълпа, за да гледа как чичото на младежа го извежда от затвора за душевноболни, окован във вериги и едва мърдащ. Такава мярка бе за доброто на всички и най-вече за негово собствено. Беше твърде кръвожаден, за да бъде оставен на свобода, и твърде побъркан, за да бъде наказван. Сигурно ще бъда разбран, като твърдя, че според мен той получи повече снизхождение, отколкото заслужаваше.

Така или иначе, той ми остави писмата и по-конкретно онова съществено писмо до Кола в Нидерландия, прихванато от Уолис — единственото доказателство за целите на италианеца в Англия. Хвърлих му бегъл поглед и го оставих настрани, макар да имах някакво понятие как мога да го прочета, защото в този момент не ми беше до празни умствени упражнения. Разтребих стаята си с методична прецизност и добавих книжата на Престкот към колекцията си под дъските. Ангажирах тялото си с безполезни задачи, докато умът ми се върна към скръбната си меланхолия. После излязох от дома си, за да посетя Сара за последен път.

Тя не пожела да ме види; тъмничарят ме уведоми, че искала да прекара тази последна вечер от живота си сама. Настоявах, предложих му откуп, умолявах и най-сетне го уговорих да отиде и да я попита още веднъж.

— Не иска да се срещнете — съобщи, щом се върна и ме погледна със съчувствие. — Каза, че утре бездруго сте щели да я видите.

Тя ме отхвърли и това ме натъжи повече от всичко друго. Себелюбието ми бе толкова егоистично, че можех да мисля само за собствената си обида — бях лишен от възможност да предоставя утеха. Признавам, тази вечер пих повече, отколкото беше редно, но виното ни най-малко не уталожи мъката ми. Обикалях от таверна в таверна, ала не можех да изтърпя близостта на весели и щастливи хора. Пиех сам и извръщах гръб, когато към мен се обръщаха дори онези, които смятах за приятели. Където и да идех, познати ме питаха за Сара и какво мисля за нея. Всеки път се чувствах твърде нещастен, че да кажа истината. Вдигах рамене и отвръщах, че не знам, че не ме засяга, че като нищо може да го е извършила. Исках само забрава, такова самосъжаление беше събудил алкохолът у мен. Накрая пиян бях изхвърлен на улицата, където се подхлъзнах и отново паднах в канавката. Този път там си и останах, докато не ме извлякоха насила.

— Знаете ли, господин Уд — произнесе мек и звучен глас в ухото ми, — струва ми се, че чувам кукуригане на петел. Не е ли странно това в този късен час?

— Оставете ме.

— Бих искал да си поговорим, господине.

И този непознат, Валънтайн Грейторекс, ме заведе в стаята си, настани ме до огъня, изсуши ме, после седна срещу мен и ме загледа изпитателно, но с голямо спокойствие, докато не заговорих пръв.

— Бях при мировия съдия и исках да му обясня, че тя не е виновна. Казах му, че аз съм убил доктор Гроув, а не Сара. Не ми повярва.

— Така значи?

— После отидох при доктор Уолис и му разправих всичко, но и той не пожела да повярва.

— Сигурно.

— Защо го казвате?

— Защото иначе тя нямаше да умре утре. Мисля, че я познавате добре.

— По-добре от всеки друг.

— Разкажете ми. Искам да знам всичко за нея.

Джак Престкот пише за този човек, за това как гласът му привлича слуха и уталожва страданието, как всички, към които се обръща, изпадат в безметежност и изпълняват всяко негово нареждане. Така стана и с мен и аз му разказах всичко, което знаех за Сара, всичко, което съм вложил в този ръкопис. Силно го интересуваха словоизлиянията й и той искаше да чуе всяка дума, произнесена от нея. Когато преразказвах изреченото от нея на събирането, от гърдите му се изтръгна дълбока въздишка и той кимна удовлетворено.

— Длъжен съм да я спася — заявих, след като приключих разказа си. — Все трябва да има нещо, което мога да сторя.

— Господин Уд, твърде много рицарски романи сте чели. — В гласа му звучеше единствено доброта. — Може би се виждате като сър Ланселот от езерото, който препуска на бял кон, за да спаси от кладата Гуинивиър, поразява всички врагове и я отвежда в непристъпен замък.

— Не, мислех си, че ако ида при лорд-наместника или при кралския съдия…

— Няма да искат да ви чуят — отсече Грейторекс. — Както не са ви слушали мировият съдия и Уолис, както не пожела да ви слуша никой в съдебната зала. Да, „ще слушате с ушите си и няма да чувате, ще гледате с очите си и няма да виждате“, както е казано в книгата на пророка Исаия.

— Но защо толкова хора желаят смъртта й?

— Сам добре знаете, но със сърцето си не сте готов да приемете случващото се. Знаете какво сте видели, познавате Библията, чули сте собствените й думи. Нищо не можете да направите и нищо не бива да правите.

— Но аз не мога да живея без нея.

— Това е наказанието за вашето участие в случилото се.

Не ми останаха нито дух, нито сили да възразявам и алкохолът дотолкова беше замъглил ума ми, че и да исках, не бих могъл да отроня и дума повече. След известно време Грейторекс ми помогна да се надигна от стола и ме изведе на чист въздух, който ме освежи дотолкова, че вече можех да стоя прав.

— Това е чистилище, приятелю, но сам ще видите, че няма да трае дълго. Идете и поспете, ако можете. Молете се, ако не можете. Скоро всичко ще свърши.

* * *

Последвах съвета му и прекарах цялата нощ в молитви за себе си и за Сара, от цялата си душа се молих на Бог да се намеси и да прекрати това безумие, което бе стоварил над света. Вярата ми е слаба, позор за всеки, толкова облагодетелстван в живота като мен. Бях избавен от богатство, слава, власт и положение точно толкова, колкото добротата Му ме опази от нищета и тежка болест. Всяко безчестие е само мое, тъй като аз съм си го навлякъл, а и най-малкото постижение се дължи на Неговата милост. И все пак притежавах крехка вяра. Молех се пламенно, приложих всички познати ми средства да изпадна в онова тихо и искрено смирение, което бях изпитал само веднъж — когато яздех по зимния път, а Сара седеше зад мен на седлото. Частица от ума ми съзнаваше, че просто запълвам времето до минутата, когато ще се извърши неизбежното. Отново и отново се хвърлях в борбата, ставаща все по-отчаяна с всеки мой опит да укротя своята разбунтувала се душа. Ала бях прекарал твърде много време в обкръжение на рационалисти и хора, които ми говореха, че епохата на чудесата е отминала, че Божиите явления са си отишли от света и вече няма да се върнат. Знаех, че не е така и че Бог все още може да се вмесва в хорските дела и го прави, но не можех да го приема с цялата си душа. Не можех чистосърдечно да произнеса простите думи „Да бъде Твоята воля“. Знам, че исках да кажа: „Да бъде Твоята воля, ако съответства на моето желание“. А това не е молитва и не е смирение.

Молитвите ми бяха всуе. Малко преди разсъмване прекратих напразните си опити, разбрал, че Бог ме е изоставил. Нямаше да получа помощ и онова, което желаех най-много на света, нямаше да ми бъде дарено. Знаех, че ще я изгубя, и в този миг осъзнах, че Сара бе най-драгоценното в живота ми и ще си остане такова в годините, дадени ми да живея на земята. Примирих се с пратеното ми наказание и в своето отчаяние сред тишината на зазоряването сигурно за пръв път се молих искрено. Знам само, че мракът се вдигна от мен, небивал покой обхвана душата ми, аз отново се озовах на колене и с цялото си сърце благодарих на Бог за добротата Му.

Не знаех какво ме чака и не разбирах как може да бъде избегнат онзи неминуем поход на човешката жестокост. Но повече не питах и не се съмнявах. Облякох се възможно най-топло, загърнах се в най-плътния си плащ — макар пролетта да бе настъпила, призори беше студено — и се смесих с множеството, бързащо към замъка, за да гледа екзекуцията.

Само един човек щеше да умре този ден; съдията бе толкова милостив към останалите, колкото бе отмъстителен към Сара, така че всичко щеше да приключи бързо. Когато пристигнах, тълпата бе обкръжила вече огромното дърво в двора и от един дебел негов клон бе провесено въжето, а до ствола беше опряна стълба. Сърцето ми се сви и отново ме нападнаха съмнения, но аз ги отпъдих с огромно усилие на волята. Дори не знаех защо съм там. Естествено, в присъствието ми нямаше цел, нито смисъл и аз не исках Сара да ме види. Но чувствах, че трябва да бъда там, че от това зависи животът й, пък макар и нищо да не можех да постигна.

Лоуър беше дошъл заедно с Лок и двама яки мъже, в единия от които разпознах хамалин от Крайст Чърч. Странна компания, помислих си, преди да ме осени разбиране какво са замислили. Не бях виждал Лоуър от няколко дни, но трябваше да се досетя, че той не би пропуснал възможност да се сдобие с още материал за книгата си. Беше добър човек, но посветен на работата си. Изражението му на сурова решителност, докато крачеше край дървото, подсказваше, че ни най-малко не изпитва удоволствие от предстоящото, но и няма да обърне малодушно гръб.

Направих възможното да го избегна; не бях в настроение за разговори и само мимоходом забелязах още една групичка малко встрани — бяха заобиколили професор-региуса, приказваха на висок глас и подхвърляха груби шеги. Ако бях обърнал повече внимание, бих осмислил значимостта на проведения шепнешком разговор в обкръжението на Лоуър, на начина, по който се разположиха около дървото за бесене, на мрачното удовлетворение, изписано на лицето на Лоуър, докато оглеждаше бойното поле и разпределението на силите си.

И ето че изведоха окованата в тежки вериги Сара, съпровождана от двама едри стражи, макар че нито от едното, нито от другото имаше нужда, толкова малка, крехка и слаба беше тя. Видът й ми разби сърцето: очите й бяха натежали от безсъние и тъмните кръгове около тях се открояваха още повече заради смъртната й бледност. Красивата й тъмна коса не беше покрита, само че вече не беше красива. Тя винаги я разресваше грижливо, беше единствената проява на суетност у нея, а сега бе мръсна и сплъстена, прибрана небрежно над тила й, та да не пречи на въжето.

Просто повтарям онова, което Кола е записал по моите думи: тя наистина се отказа от свещеник с храброст и смирение, които извикаха силни ръкопляскания от тълпата, сама произнесе молитва, а след нея — кратка реч. В нея се разкайваше за греховете си, но не си призна онзи, заради който предстоеше да умре. В думите й нямаше гръмко геройство, нито предизвикателство, нито зов за съчувствие от събралите се, както би било уместно за мъж в сходни обстоятелства. Убеден съм, здравият разум й бе подсказал, че такова изказване от нейната уста би прозвучало неподобаващо и не би й спечелило състраданието на тълпата. Напротив, намери път към сърцата им чрез смирение и храброст и тъй като тези качества поначало й бяха присъщи, множеството я аплодира просто защото остана вярна на себе си докрай, а в моите очи това беше най-велик подвиг.

След като с думите бе приключено, тя се изкачи зад палача по стълбата, където търпеливо зачака той да надене примката на шията й. Не знам защо обесванията винаги са тъй груби и долнопробни; би трябвало последните мигове на човек да са облечени в повече достойнство, не с треперене на ръце и крака при изкачване на паянтовата стълба, което в редки случаи не извиква присмех. Но в онова утро тълпата не бе настроена да се смее; младостта, крехкостта и спокойствието на осъдената не предизвикаха никакви пошли подвиквания сред присъстващите и те я гледаха смълчани и с почит, каквато не бях долавял друг път при такива събития.

Забиха барабаните — бяха само двама барабанчици, момчета на по дванайсет години, които неведнъж бях виждал по улиците. Дните, когато церемонията по обесването биваше съпровождана с полкови барабани, отдавна бяха отминали и мировият съдия бе решил, че в онази сутрин не е необходимо присъствието на войници. Не очакваше от тълпата вълнения и буйства, каквито биха могли да се предполагат при умъртвяването на обичана в града личност, или на известен бандит, или на семеен човек. Тук случаят не бе такъв. Тълпата онемя, последваха я и барабаните. Палачът — с движение, изпълнено наистина с удивителна деликатност, — бутна Сара от стълбата.

— Боже, имай милост!

Това извика тя и последната дума бе заглушена, когато въжето се опъна под тежестта й. Жертвата издаде задавено изхлипване, посрещнато от съчувствената въздишка на множеството. И ето, вече се поклащаше, лицето й стана мораво, крайниците й трепкаха и се разнесе воня, когато издайническите петна по грубата риза показаха, че примката оказва обичайния си грозен ефект.

Няма да продължавам; малко са онези, които не са се изправяли пред подобно зрелище, а спомените дори и днес ми носят неимоверна болка, макар да помня, че наблюдавах случващото се с удивително спокойствие при все внезапната раздираща гръмотевица, дошла от небето в мига, когато тя увисна на примката. Молих се за душата й, свел поглед, та да не съзирам края й.

Ала съвсем бях забравил за Лоуър и решимостта му да получи тялото преди професор-региуса. То се знае, предварително бе подкупил палача: с това се обясняваха кимванията и намигванията, които си разменяха, и фактът, че Лоуър бе допуснат толкова близо до бесилката. Нямах представа, че е купил съгласието на Сара, като е обещал да лекува майка й, нито можех да знам, че в същия този миг само на няколкостотин метра от замъка старата жена изпуска последния си дъх. Тялото на Сара едва бе застинало неподвижно след импулсивното потрепване, когато Лоуър вече раздаваше гръмки разпореждания на малката си армия.

— На работа, момчета! — викна той, втурна се напред и даде знак на палача, който извади от пояса си нож и преряза въжето.

Тялото на Сара падна от един метър височина с глухо тупване, след което последва първият недоволен ропот на тълпата, а Лоуър се наведе да провери дали тя диша.

— Мъртва е! — обяви след кратък оглед, така че да го чуят всички, и махна на помощниците си да излязат напред.

Хамалинът от Крайст Чърч грабна тялото, метна го на рамото си и преди който и да било да успее да се опомни, бързо се отдалечи с него, като премина в бяг, и чак тогава сред тълпата се чуха първите протести. Двама от хората на Лоуър останаха, за да задържат тези на професор-региуса, ако се опитаха да спрат хамалина, а Лоуър се озърна още един път наоколо, преди да последва придобивката си.

Погледите ни се срещнаха през пространството на двора и в моя той вероятно прочете единствено отвращение. Вдигна рамене и сведе очи, без да се обръща повече към мен, а после с бърза крачка си тръгна и се скри зад пелената от дъжд, който се лееше вече като из ведро.

Побавих се още миг и също си тръгнах, но за разлика от тълпата, която се втурна след похитителите и задръсти тесния вход, през който всички държаха да минат наведнъж, аз излязох през задната портичка. Знаех къде отива Лоуър и не ми се налагаше да не отделям поглед от фигурата му; и така можех без затруднения да настигна и него, и страшния му товар.

Налагаше му се да действа бързо и колкото по-скоро, по-добре, защото множеството не бе склонно да му прости оскърблението. В изпълняването на смъртна присъда чрез обесване гражданите виждаха Божията воля и кралското правосъдие и бяха дошли да се убедят, че приличието ще бъде спазено докрай. Не биха приели — човешките стълпотворения имат остро чувство кое е справедливо и кое не — никаква проява на долно поведение. Осъденият трябва да умре, но с него трябва да се отнесат достойно. Лоуър бе оскърбил жертвата и бях наясно, както и целият град, че спипат ли го, зле му се пише.

Това обаче не се случи, защото той добре бе обмислил всичко; самият аз го догоних чак когато вече се вмъкна в лабораторията на Бойл през задния вход и се качваше по стълбите.

Все още ме побиваха студени тръпки от ужас пред това, което бе сторил. Всичките му аргументи ми бяха известни предварително и дори се съгласявах с повечето от тях, но такова нещо не можех да допусна. Сигурно ще кажете, че предвид всичко, което бях направил и не бях направил, нямам никакво право да съдя другите. И все пак изкачвах стълбите с надеждата, че ако не ми се бе удало да запазя справедливостта, то щях да го сторя поне с последващите действия.

Лоуър вече беше поставил пазач на стълбите, за в случай че тълпата се досетеше как, вместо в Крайст Чърч, е дошъл тук и се канеше да спусне резето, та никой да не попречи на отвратителните му занимания. Ала аз успях да нахълтам вътре, като в последния момент притиснах вратата с цялата си тежест.

— Лоуър! — викнах, като обходих с поглед адската сцена наоколо си. — Това трябва да бъде прекратено.

Лок се приготвяше да му помага за отварянето на трупа, а редом с него беше бръснарят, комуто щеше да бъде поверено механичното разчленяване. Вече бяха съблекли Сара и прекрасното тяло, което така често бях прегръщал, лежеше на масата, а бръснарят грубо го миеше и го подготвяше за ножа. В това, че е мъртва, никой не би се усъмнил: измъчената й плът бе неестествено бяла и само дебелата червена резка на шията й и изражението на страдание по лицето й, съсипало красотата й, показваше какво й се бе случило.

— Не ставайте глупав, Уд — отвърна уморено Лоуър. — Тя е мъртва. Душата е напуснала тялото. По никакъв начин не мога да й причиня болка. Известно ви е не по-зле, отколкото на мен. Знам, че я обичахте, но вече е твърде късно.

Той ме потупа съчувствено по рамото.

— Чуйте, приятелю — продължи, — това тук никак няма да ви е по вкуса. Не ви виня, за такова нещо е нужен много здрав стомах. За вас е по-добре да не оставате и да гледате работата ни. Послушайте съвета ми и си идете у дома. Ще е по-разумно, повярвайте.

Бях твърде гневен и ядосано отхвърлих приятелската ръка. Отстъпих крачка назад, за да го изпитам дали ще се реши на това кощунствено дело пред очите ми и безразсъдно си въобразявах, че моето присъствие ще го накара да проумее какво зло се кани да извърши и ще се спре.

Един миг той ме гледа, сякаш не знаеше как да постъпи, докато от далечния ъгъл на стаята не се раздаде прокашлянето на Лок.

— Знаете ли, разполагаме с много малко време — каза той. — Мировият съдия ни даде само един час и той тече. Не забравяйте какво ще се случи, ако тълпата ни завари тук. Решавайте бързо.

Не без усилия Лоуър взе своето решение, отвърна се от мен, даде знак на останалите да напуснат стаята и се приближи към масата. Паднах на колене и започнах да се моля на Бог, ако изобщо ме чуеше, да стори нещо и да спре този кошмар. При все че предишната нощ не бяха донесли полза, повторих всичките си вчерашни молитви и обещания. О, Боже, Ти, който дойде в света, за да изкупиш греховете ни, съжали се над тази нещастна невинна душа, ако не над мен.

Лоуър взе ножа и го допря до гърдите й.

— Готов ли сте? — попита.

Лок кимна и Лоуър с бързо и уверено движение започна разрез. Затворих очи.

— Лок! — чух в чернотата гласа на Лоуър, в който прозвуча внезапен гняв, — ще ми обясните ли какво ви прихваща? Пуснете ми ръката. Всички ли се побъркахте?

— Чакайте.

И Лок — Лок, когото никога не бях харесвал, — отдръпна ножа от тялото и се наведе над трупа. После с озадачен вид повтори този си поклон, така че допря буза до устата й.

— Тя диша.

При тези простички думи, казващи толкова много, едва сдържах сълзите си. В последствие Лоуър привеждаше свои собствени обяснения: как, заради неговото бързане пръв да вземе тялото, въжето било срязано твърде рано и поради това не угаснал животът, а само неговата видимост. Обесването само задушило нещастното момиче и я докарало до временна загуба на съзнание. Всичко това ми е известно, той неведнъж повтори своите аргументи, но аз знаех друго и никога не си направих труда да му противореча. Той вярваше в едно, аз съзирах друго. Знаех, че съм станал свидетел на най-голямото чудо в историята. Присъствал бях на възкръсване, тъй като Светият дух витаеше в тази стая и нежните крила на гълъба, трепкащи при зачатието на Сара, се бяха върнали, за да пърхат над душата й. Не е дадено на човек, и на лекар в това число, да върне живота, когато той вече е угаснал. Лоуър доказваше, че Сара изобщо не е умирала, но лично той я обяви за мъртва, а смъртта бе изучил по-добре от много други. Казват, че епохата на чудесата е отминала, и аз самият вярвах в това. Ала не е така; чудеса ни се явяват и днес, просто сме се научили да им намираме друго обяснение.

— И какво ще правим сега? — чух смаяния и разочарован глас на Лоуър. — Да я убием ли пак според вас?

— Какво?

— Осъдена е на смърт. Да не я убием сега, ще означава просто да отложим неизбежното и аз със сигурност да се лиша от нея.

— Но…

Не можех да повярвам на ушите си. След като бе станал свидетел на такова чудо, приятелят ми нямаше как да говори сериозно. Не би могъл да се противопостави на очевидната Божия воля и да извърши убийство, нали? Исках да се изправя и да го увещавам, но нямах сили нито за едното, нито за другото. Краката отказаха да ми се подчинят и не можех да отворя уста, способен бях само да слушам, защото Бог имаше още планове за този ден. Пожелал бе да даде шанс за изкупление и на Лоуър, стига само той да се решеше да го приеме.

— Аз бих я ударил по главата — мърмореше той, — само че това ще увреди мозъка. — Поседя замислен, като се почесваше под брадичката. — Ще ми се наложи да й прережа гърлото — додаде. — Това е единственият изход.

Отново взе ножа и отново се замисли, а после бавно го остави на масата.

— Нямам сили да го извърша — промълви. — Лок, посъветвайте ме как да постъпя.

— Май си спомням — отвърна Лок, — че лекарите са длъжни да запазват човешки живот, не да го отнемат. Нима в нашия случай не е така?

— Но в очите на закона тя е мъртва — възрази Лоуър. — Само завършвам каквото вече бе редно да е станало.

— Значи сега сте палач?

— Тя беше осъдена на смърт.

— Нима?

— Много добре знаете, че да.

— Доколкото помня, бе осъдена на обесване за шията — опонира му Лок. — Това беше направено. Не се спомена за обесване за шията до смъртта й. Признавам, това обикновено се подразбира, но в нашия случай не е изрично уточнено и не може да се смята за неотменна част от наказанието.

— Бе осъдена също и на изгаряне — посочи Лоуър. — Замениха го с обесване, за да бъде избавена от мъките. Да не искате да кажете, че сега трябва да я предадем на кладата и да допуснем тя да изгори жива?

Тук вниманието му се върна към самата Сара, която издаде слаб стон: лежеше съвсем забравена, докато над тялото й философи провеждаха научен диспут.

— Подайте ми бинт — нареди Лоуър, внезапно отново превърнал се в лекар. — И ми помогнете да превържа среза, който вече направих.

През следващите пет минути той щателно обработваше раната, която за щастие не беше голяма, а после двамата с Лок я повдигнаха и настаниха така, че тя бе опряна с гръб на раменете им, а краката й висяха от масата. Докато Лоуър я наставляваше да диша равномерно и дълбоко, така че главата й да се проясни, Лок най-сетне донесе плащ и внимателно я прикри с него.

Да размишляваш за убийството на жива жена, която седи и се опира на рамото ти, е много по-трудно от това да обмисляш как да разчлениш труп, проснат на масата, и когато Сара бе загърната с плаща, настроението на Лоуър коренно се промени. Природната му доброта, често засенчвана от честолюбие, помете всичко по пътя си и без сам да го съзнава, той започна да се обръща към момичето като към своя пациентка. А винаги бе бил непримирим в защитата на онези, които смяташе за свои подопечни.

— Но какво да правим сега? — повтори въпроса си и всички осъзнахме, че през изминалите няколко минути шумът откъм улицата се бе усилил и вече се бе превърнал в рев от много гърла.

Лок подаде глава през прозореца.

— Долу се е събрала тълпа. Казвах ви, че това няма да им е по вкуса. Добре поне, че заваля дъжд, та повечето зяпачи са се разотишли по домовете си. — Той присви очи към небето. — Виждали ли сте някога такава буря?

Сара отново простена, после наведе глава и обилно повърна. Това, както и затрудненото й дишане, отново накара лекарите да се заемат с нея. Лоуър донесе спирт, потупа я леко по тила и я накара да пийне, което предизвика нов спазъм.

— Ако им го посочите, те ще ви отговорят, че това е знак за Божия гняв срещу вашите опити. Ще я вземат и ще я отнесат на кладата, при това ще поставят охрана, за да се подсигурят, че няма да я доближите.

— Намеквате, че не бива да им я предаваме?

През всичкото това време не отроних нито дума, само стоях в ъгъла и наблюдавах случващото се. Сега установих, че съм си върнал способността да говоря. Можех да променя баланса на силите, защото бе ясно, че всички присъстващи трябва да са в съгласие за действията, които ще се предприемат.

— Не сте задължени — обадих се. — Тя нищо лошо не е направила. Напълно невинна е. Знам го със сигурност. Ако сега им я предадете, не само ще изоставите пациентка в беда, ще се отвърнете от невинна душа, към която милост прояви самият Господ Бог.

— Уверен ли сте в това? — обърна се към мен Лок.

Очевидно той едва сега забеляза присъствието ми.

— Уверен съм. Опитах се да го кажа пред съда, но ме освиркаха.

— Няма да питам откъде ви е известно — с мек тон изрече той и проницателният му поглед за пръв и последен път ми даде да разбера как така по-късно той зае толкова високо положение в обществото.

Виждаше повече от останалите хора и се досещаше за още повече. Благодарен му бях за мълчанието тогава, благодарен съм му и до ден-днешен.

— Чудесно — продължи той. — Единственото затруднение е, че може ние да заемем мястото й на бесилката. Иска ми се да вярвам, че съм великодушен човек, но готовността ми да стигна донякъде заради болен си има предели.

През това време Лоуър крачеше напред-назад силно развълнуван, като от време на време хвърляше поглед през прозореца, после се обърна последователно към Сара, към Лок и към мен. Когато с Лок млъкнахме, заговори той.

— Сара? — повика я тихо и повтаря името й, докато тя не повдигна глава и не го погледна.

Очите й бяха налети с кръв, тъй като малки кръвоносни съдове в тях се бяха спукали и това й придаваше вид на самия дявол, а бледността й правеше очите още по-ужасяващи.

— Чуваш ли ме? Можеш ли да говориш?

След дълга пауза тя кимна.

— Трябва да ми отговориш на един въпрос — каза той и се приближи до масата, като се отпусна на коляно, та тя да може по-добре да го вижда. — Каквото и да си говорила по-рано, сега трябва да кажеш истината. Защото от това зависят не само твоите, но и нашите живот и душа. Ти ли уби доктор Гроув?

Въпреки че истината ми беше известна, не знаех какъв отговор ще даде тя. А тя не го даде дълго време и накрая бавно поклати глава.

— Лъжливо ли беше признанието ти?

Едва забележимо кимване.

— Ще се закълнеш ли във всичко, което ти е скъпо?

Тя кимна.

Лоуър се изправи и тежко въздъхна.

— Господин Уд, отведете момичето горе в стаята на Бойл. Той силно ще възнегодува, ако научи, така че се опитайте да не цапате там. Облечете я възможно най-бързо и й отрежете косата.

Взирах се в него, без да разбирам какво ми говори, и Лоуър се намръщи.

— Побързайте, господин Уд. Никога не бива да се съмнявате в лекар, който се опитва да спаси човешки живот.

Хванах Сара за ръка и я поведох, а зад гърба си чух Лоуър да промърморва полугласно:

— В съседната стая, Лок… Рискът е голям, но може да успеем.

Макар на вид да бе съвсем здрава, Сара все още не можеше да говори и едва се движеше, само седеше, гледаше право пред себе си, а аз изпълнявах дадената ми поръчка. Да острижеш коса, без да имаш ножици, не е лесна работа и творението на ръцете ми не би направило чест на придворна дама. Но какъвто и да бе замисълът на Лоуър, модният стил нямаше място в него. След като приключих със задачата си, опитах се да прикрия следите от безпорядъка, който създадох. После седнах редом с нея и хванах ръката й. Не бих намерил думи, с които да изразя чувствата си, така че не казах нищо. Само леко стиснах пръстите й и след малко почувствах ответно стисване. Това ми стигаше: избухнах в ридания, които разтърсиха цялото ми тяло, и склоних глава върху гърдите й, а тя седеше съвършено неподвижна.

— Нима наистина помисли, че ще те оставя? — промълви с тъй слаб и тих глас, че едва я чух.

— Не смеех да се надявам. Знам, че не го заслужавам.

— Коя съм аз?

Това бе най-прекрасният миг в живота ми. Всичко водеше към този въпрос и всичко, случило се след него, изживените в последствие от мен години и онези, които се надявам да изживея занапред, бяха просто епилог. За пръв и последен път нямах съмнения, не се нуждаех от обмисляне и разсъждаване. Не изпитвах потребност да преценявам и претеглям доказателства, нито да прибягвам към тълкуване, налагащо се при по-маловажни житейски обстоятелства. Длъжен бях да живея без страх и с твърда увереност да приема безспорната истина. Защото има неща тъй очевидни, че изследването им е излишно и логиката там няма място. Истината бе пред мен и този дар бе толкова по-скъпоценен, защото бе незаслужен. Аз знаех. Това е всичко.

— Ти си моят Спасител. Бог в плът и кръв, роден от Духа, изтърпял гонения, обиди и тормоз, умря заради греховете ни и възкръсна, както се е случвало и преди и ще се случва пак във всяко поколение на човешкия род.

Всеки, който би ме чул, щеше да ме вземе за побъркан и с това си единствено изречение аз направих крачката извън човешкото общество и влязох в покоя на мой собствен свят.

— Не казвай на никого за това — промълви тихо тя.

— Страхувам се. Не мога да понеса да те изгубя отново — добавих, засрамен от себичността си.

Сара седеше, сякаш безучастна, но в един миг се наведе към мен и ме целуна по челото.

— Не бива да се страхуваш, нито сега, нито никога. Ти си моята любов, моят гълъб, най-скъпото ми и аз съм твой приятел. Няма да те оставя и никога няма да те напусна.

Това бяха последните й думи към мен, последните, които чух от устата й. Седях до нея, без да пускам ръцете й, и я гледах с благоговение, докато тропотът отдолу не ме извади от унеса ми. Тогава станах от леглото, където тя седеше с поглед, взрян право пред себе си, и се върнах при Лоуър. Сара вече сякаш напълно бе забравила за съществуването ми.

Долу пред мен се откри кървава сцена като след дяволска битка и дори аз, който знаех цялата истина, се ужасих от нея. Колко ли е бил потресен Кола, когато силом е нахълтал в лабораторията и е видял останките, приел ги за тялото на Сара. А Лоуър бе взел трупа, купен от него в Ейлсбъри, беше го нарязал до неузнаваемост и така бе обезобразил главата, че вече не приличаше на човешка. Самият той бе покрит с кръв от куче, което Лок беше заклал, та да допълни илюзията, а вонята на спирт бе нетърпима въпреки широко отворения прозорец.

— Какво ще кажете, Уд? — обърна се Лоуър към мен със сурово изражение. Лок отново бе възобновил позата си на скучаеща разсеяност, облегнат небрежно на вратата. — Дали някой ще забележи подмяната?

И с ножа си издълба една от очните ябълки на трупа, така че сега тя висеше на тънка нишка от черепа.

— Отрязах й косата, но е толкова разтърсена от преживяното, че почти не е способна да помръдне. Какво предлагате да направим?

— Слугата на Бойл държи дрехи в шкафа до стаята — каза ми той. — Поне обикновено там има такива. Мисля да си услужим с тях. Облечете момичето така, че никой да не я разпознае, и тайно ще я изведем от къщата. Дотогава не й позволявайте да слиза долу и да вдига шум. Никой не бива да я вижда, нито изобщо да заподозре, че горе има някой.

Отново се качих на горния етаж, открих дрехите на слугата и се заех с много трудната задача да облека Сара. През цялото време тя не произнесе нито дума. Като приключих, оставих я, излязох през задната врата на дома на господин Крос, а оттам по тясната пресечка се добрах до улица „Мъртън“ и до жилището си.

Ала преди това се отбих в таверна „Перата“, защото имах нужда да възстановя душевното си равновесие и да събера мислите си. И тук при мен дойде Кола, който също имаше много уморен и измъчен вид, и пожела да чуе новините около екзекуцията. Разказах му истината, като пропуснах само една важна подробност, и горкият човек прие това като потвърждение на своята теория за кръвопреливането — че смъртта на донора неизбежно причинява смърт и на реципиента. По напълно очевидни причини не можех да го просветя по този въпрос и да му посоча, че в теорията му е налице фатална грешка.

Той ми съобщи за смъртта на майката и чутото дълбоко ме опечали, защото тази смърт бе поредното бреме, което щеше да легне на плещите на Сара. Когато Кола отиде да се разправя с Лоуър, аз си наложих за момента да забравя майката на Сара, и отидох у дома при моята собствена. Заварих я в кухнята. Арестът на Сара бе тежък удар за нея и тя привикна да седи тихо край огнището, когато не се молеше за момичето. Тази сутрин, когато се прибрах вкъщи — макар да се бяха случили толкова събития, беше още едва осем часът, — тя седеше на креслото, забранено за всички останали, и за огромно мое учудване видях, че е плакала, докато наоколо не бе имало кой да я види. Но тя се престори, че не е имало такова нещо, а аз се престорих, че не съм забелязал, та да не я унижавам. Бях смаян как може нормалният живот да продължава въпреки чудесата, на които бях станал свидетел, и не разбирах как никой не ги е забелязал освен мен.

— Свърши ли всичко?

— Един вид да — отвърнах. — Майко, трябва да ви попитам нещо много сериозно. Какво бихте сторили да й помогнете, ако имахте такава възможност?

— Всичко — отсече тя без колебание. — Знаеш го. Абсолютно всичко.

— Ако е успяла да избяга, ще й помогнете ли, та макар това да означава да нарушите закона? Бихте ли могли да не я издадете?

— Разбира се — отвърна ми. — Законът е нищо, когато е грешен, и не заслужава да бъде съблюдаван.

Погледнах я изненадан, защото думите прозвучаха странно, докато не осъзнах, че бях чувал и Сара да казва същото.

— А сега бихте ли й помогнали?

— Мисля, че вече е недосегаема за помощта ми.

— Не е.

Тя не каза нищо, така че аз продължих и след като бях подхванал вече веднъж, думите се изляха от мен като поток.

— Тя умря и отново е жива. Сега е в апартамента на господин Бойл. Тя е жива, майко, и никой не знае за това. Нито пък ще узнае, ако вие не проговорите, защото всички ние решихме да се опитаме да я спасим.

Този път присъствието ми не бе достатъчно да я накара да се сдържи, и стиснала колене, тя се заклати напред-назад в креслото, като повтаряше:

— Слава Тебе, Господи. Благодаря Ти, Боже…

Сълзите се стичаха по бузите й и това продължи, докато не я хванах за ръката и не я призовах отново към внимание.

— Трябва да я скрием, докато успеем да я измъкнем от града. Имам ли позволението ви да я доведа тук? Ако я заведа в кабинета си, няма да я издадете, нали?

Разбира се, тя ми даде категорично обещание, а на нейната дума вярвах повече, отколкото на себе си. Целунах я по бузата и й казах, че ще се върна по мръкнало. От прага видях как се засуети из кухнята и взе да вади зеленчуци и последното ни останало парче осолен свински бут от зимата в подготовка за празнично угощение по случай идването на Сара.

Този странен ден като че нямаше край — след трескавата ни дейност през ранните му часове с Лоуър и Лок се озовахме с много време пред себе си и нищо за вършене до падането на мрака. Лоуър реши, че събитията сами са разрешили дилемата му и че сега вече ще замине за Лондон, защото репутацията му сред жителите на града вече никога нямаше да е същата поради неодобрението към днешните му действия. Сега нямаше друг избор, освен да рискува всичко и да се заеме с трудната задача да си изгради име другаде. Останките на момичето, които бе докарал от Ейлсбъри, бяха извозени до замъка и изгорени на клада. Лоуър бе възвърнал чувството си за хумор дотолкова, че да подхвърли как тялото й било дотолкова просмукано със спирт, та щяло да е цяло чудо, ако не вдигнела във въздуха цялата крепост. А на мен Кола ми бе дал пари, та да се погрижа за прилично погребение на госпожа Блънди.

Да се уреди погребението бе просто, макар и болезнено. Мнозина бяха готови да помогнат — дотолкова голямо бе сред гражданите угризението за участта на момичето, че имаха желание да успокоят чувството си за вина, като се отнесат възможно най-добре с майката, особено пък като знаеха, че за добрината ще им бъде платено. Уредих свещеникът от „Сейнт Томас“ да извърши опелото, което назначихме за същата вечер. Той прати хора да приберат тялото и да го приготвят. Жената не би избрала нито този свещеник, нито тази църква за себе си, но нямах ясна представа към кого трябва да се обърна. Все пак, ако бях поискал обредът да се извърши от друг, а не от ръкоположен свещеник, това би ни причинило много спънки, а аз исках да избегна ненужни усложнения. Опелото бе определено за осем вечерта и когато напусках църквата, свещеникът вече викаше клисаря и му нареди да изкопае гроб в по-запуснат ъгъл на гробището, та да не би случайно да бъде зает ценен участък, отреден за благородното съсловие.

Постарах се да прогоня от мислите си тягостната задача да известя Сара за смъртта на майка й. Естествено, това трябваше да бъде направено, но гледах да отдалеча възможно най-много мъчителната минута. Лоуър бе научил за смъртта на вдовицата Блънди от Кола и също бе много разстроен.

— Не разбирам — каза. — Тя наистина не беше добре и бе много отслабнала, но когато я видях за последен път, не беше на умиране. Кога е починала?

— Не знам. На мен ми каза господин Кола. Мисля, че е бил с нея.

Лицето на Лоуър потъмня.

— Този италианец — процеди. — Сигурен съм, че той я е убил.

— Лоуър! Ужасно е да кажете такова нещо!

— Не твърдя, че го е направил предумишлено. Но теоретичните му познания далеч надвишават практическите му умения. — Той тежко въздъхна и придоби още по-загрижен вид. — Чувствам се виновен, Уд. Трябваше аз да лекувам старицата. Знаете ли, че Кола възнамеряваше отново да й прелива кръв?

— Не.

— Точно така беше. Естествено, нямаше как да го спра, вдовицата беше негова пациентка, но аз отказах да взема участие в това.

— Лечението му беше неправилно ли?

— Може би не, но се скарахме и не исках да свързват името му с моето. Споменавал ли съм ви как Уолис ми каза, че крадял чужди идеи?

— Много пъти — отвърнах. — Е, и какво от това?

— Какво от това? — Лоуър изглеждаше обиден. — Нима има нещо по-лошо?

— Би могъл да е коварен йезуит, дошъл тук тайно, за да подпали нова гражданска война и да свали краля от трона. Това би било по-лошо.

— Не и според мен.

Тази забележка разсея трупалото се цял ден напрежение и внезапно двамата с Лоуър избухнахме в смях, докато от очите ни потекоха сълзи, а телата ни се тресяха от това странно веселие. Накрая и двамата се бяхме озовали на пода. Лоуър лежеше по гръб и още дишаше тежко, а аз седях, отпуснал замаяната си глава между коленете си, и челюстта ме болеше от смях. В този момент обичах Лоуър като брат при все всичките ни различия и грубоватата му рязкост и разбрах, че винаги ще го обичам, защото той беше истински добър човек.

След като се поуспокоихме и си изтрихме сълзите, Лоуър пръв заговори за това как да постъпим със Сара. Тук място за смях нямаше.

— Ясно е, че трябва незабавно да напусне Оксфорд — казах. — Не може да остане завинаги в стаята ми и дори с отрязана коса е лесно разпознаваема. Но изобщо не ми идва на ум къде може да иде и какво ще прави.

— Колко налични пари имате?

— Около четири лири — отвърнах. — Повечето дължа на вас и Кола за лечението на майка й.

Той махна с ръка.

— Поредният пациент без заплащане. Нито е за пръв път, нито вероятно е за последен. Аз самият имам две лири, а след две седмици ми се полага годишната рента от семейството. От нея мога да ви отделя още две лири.

— Ако ги направите четири, ще ви върна разликата, когато получа своята собствена рента.

Той кимна.

— Десет лири значи. Не са много за момиче в нейното положение. Впрочем…

— Да?

— Нали знаете, че по-малкият ми брат е квакер?

Изрече го напълно естествено, без видим срам, макар да знаех, че е тема, към която пристъпва с огромно нежелание в разговор. Сред приятелите ни, познаващи го отскоро, мнозина дори не подозираха, че Лоуър има брат, толкова голям бе страхът му да не би репутацията му да пострада от това. Веднъж бях срещал този човек и той не предизвика у мен неприязън. Също както лицето му бе сходно по черти с това на Лоуър, но без неговото изражение, така и характерът му бе като на по-големия му брат, но без неговата веселост и непринуден смях, защото, както съм чувал, сред тях смехът е забранен като греховен.

Потвърдих, че знам.

— Той има уговорка с група единоверци, желаещи да отидат на място, където няма да бъдат преследвани. Става дума за територията на Масачузетс и други подобни. Мога да му пиша и да го помоля да уреди изпращането на Сара Блънди там. Ще замине като прислужничка или нечия роднина, а щом пристигне, ще й се наложи сама да си пробива път.

— Сурово наказание за човек, който не е извършил нищо лошо.

— Малко са онези от отплаващите за Новия свят, които са се провинили по своя воля. И все пак заминават. Ще бъде в почтено общество, а с пристигането си там ще намери повече близки по дух хора, отколкото тук.

След всичко случило се мисълта тя да замине и да не я видя никога повече разкъсваше сърцето ми и знам, че се противопоставих на плана по егоистични причини. Но Лоуър беше прав: останеше ли в Англия, рано или късно щеше да бъде открита. Все някой — бивш войник на баща й или пътуващ търговец от Оксфорд, или студент — можеше да я срещне и разпознае. Всеки ден животът й щеше да виси на косъм, а и нашите съдби бяха изложени на риск. Не знаех точно какво предвижда законът за стореното от нас, но малко съдии биха погледнали снизходително на хора, намесили се в тяхната власт. Сара, макар и осъдена на смърт, беше жива. При всичкото му красноречие в спор дори Лок би се затруднил да обясни нещо такова.

И тъй, договорихме се — или поне се споразумяхме да изложим плана пред Сара, защото той би бил невъзможен без нейното съгласие. Лоуър се нае да я запознае, защото поначало идеята беше негова, а и той щеше да осъществи връзката със сектантите. Аз се върнах в църквата „Сейнт Томас“, за да се уверя, че подготовката за погребението върви както трябва, и дори ми хрумна, че може и да съм единственият, който ще се появи на опелото.

Сара не се съгласявала с плана ни, защото не искала да остави майка си, и едва когато Лоуър я известил за смъртта й, момичето се вразумило. Всички свои изпитания бе понесла твърдо, но загубата на майка й я беше сломила. Ще се въздържа от думи, ще кажа само, че Лоуър не го биваше за утешител. Желаеше доброто на всички ни, но имаше склонност да става груб и безчувствен, щом се сблъскаше със страдание, което не му бе по силите да облекчи. Не се съмнявам, че тонът му — делови до степен на бруталност — само е влошил нещата.

Сара бе настояла да присъства на погребението въпреки активните протести на Лоуър колко глупава постъпка ще е това, но накрая той не бе успял да се противопостави на упорството й. Подкрепата на майка ми, която обещала лично да заведе момичето в църквата, каквото и да си приказва доктор Ричард Лоуър, решила спора.

Видът на тримата, когато пристигнаха на гробището, силно ме потисна: Лоуър беше разтревожен, майка ми мрачна, а Сара — лишена от всякакво изражение, сякаш живецът завинаги бе напуснал тялото й. Майка ми и Лоуър бяха сторили всичко възможно, за да променят външността й и я бяха предрешили като момче с нахлупена ниско над очите шапка, но аз се боях, че свещеникът може във всеки миг да вдигне поглед от требника, да се втренчи в нея с опулени очи и да повика стражите. Но той не направи нищо подобно, само мънкаше по-забързано, отколкото изискваше приличието, като отказваше да направи и най-малко усилие за душата на жена, която не беше нито благородна дама, нито богата енориашка, нито по друг начин достойна за снизхождението на тъй велик духовен пастир като него. Признавам си, идеше ми да го шамаросам и да настоявам да отслужи опелото както трябва, толкова голям беше срамът ми. Защо се учудваме, че много хора се обръщат към сектите, след като имаме такива свещеници? Като приключи, захлопна книгата, кимна ни и протегна ръка за заплащането си, след което тържествено се отдалечи. Нямало да завърши опелото на гроба, каза, защото покойната така или иначе била езичница. Свършил онова, което се изисквало от него по закон, и не възнамерявал да прави нищо повече.

Мисля, че Лоуър бе вбесен повече и от мен от подобно безсърдечие и ми се иска да вярвам, че свещеникът щеше да е по-усърден, ако знаеше, че дъщерята на покойницата присъства. Но нямаше как да бъде осведомен и поради това никак не се стараеше — превърна опелото в най-мъчителната служба, на която съм ставал свидетел някога. За Сара вероятно е било стократно по-тежко. Опитах се да направя всичко възможно, за да я утеша.

— В последния й път я съпровождат дъщеря й, която я обичаше, и приятели, притичали й се на помощ — казах. — Така е много по-добре и по-уместно. Тя не би искала над гроба й да пее човек като онзи, който си тръгна току-що.

Ето защо двамата с Лоуър сами изнесохме ковчега от църквата и поехме през двора, препъвайки се в мрака, разсейван само от една восъчна свещ. Невъзможно ми е да си представя погребение, по-малко сходно с онова на доктор Гроув, но поне с оттеглянето на свещеника си останахме само свои хора.

Да държа реч, се падна на мен, тъй като Лоуър слабо познаваше Ан Блънди, а Сара, както бе видно, не желаеше да говори. Като не знаех какви думи ще бъдат уместни, просто дадох воля на първите споходили ме мисли. Казах, че съм я познавал само в няколкото й последни години, че не бяхме от една вяра и нямаше как да сме по-раздалечени по въпросите на политиката. И все пак я почитах като честна и храбра жена, която постъпваше по справедливост, както я разбираше, и търсеше истината, която желаеше да познае. Не бих могъл да кажа, че е била най-послушната сред жените, защото би се разсмяла на подобно описание. И все пак бе здрава опора на съпруга си, бе го обичала и му бе помагала, както той го бе очаквал и желал. Борила се бе за неговите убеждения и беше отгледала дъщеря, израснала като безстрашна, вярна, прекрасна, нежна — най-добрата, която някой би пожелал. Почитала бе според своите разбирания Твореца, за което бе благословена. Предполагах, че не вярва в отвъдния живот, тъй като нямаше доверие на нищо, изричано от свещениците. Ала знаех, че е грешила и че ще бъде приета в лоното Господне.

Речта ми се получи несвързана и объркана и беше произнесена повече като утеха за Сара, отколкото за обрисуване на точен портрет на покойната. И все пак тогава вярвах във всяка своя дума и до ден-днешен не бих отстъпил от казаното. Знам, че би било немислимо да се приеме за достойна, благородна или дори добродетелна жена с нейната вяра и възгледи, с нейното положение и постъпки. Но тя беше и достойна, и благородна, и добродетелна, а аз вече не се насилвам да примиря своите убеждения с мнението на света.

Когато завърших, увисна неловко мълчание, а после майка ми поведе Сара към тялото и отгърна плата, за да открие лицето. Валеше силен дъжд и струите пръскаха ситни капчици кал върху старата жена, положена на мократа и студена земя. Сара коленичи до нея и всички отстъпихме назад, докато тя тихо мълвеше своя си молитва. Накрая се наведе и целуна майка си по челото, после отмахна кичур коса, измъкнал се изпод най-хубавото й боне.

Отново се изправи. Лоуър ме подръпна за ръката и двамата спуснахме тялото в гроба колкото можахме по-плавно и чинно, а Сара изпълни синовния си дълг, като хвърли шепа пръст отгоре. Всички последвахме примера й. Накрая двамата с Лоуър хванахме лопатите и възможно най-бързо засипахме гроба. Щом приключихме, всички бяхме мокри до кости, премръзнали и оплискани с кал. Просто се обърнахме и си тръгнахме. Тук нямаше какво да правим повече, оставаше да се погрижим за живите.

Както винаги Лоуър беше по-деен и полезен от мен. Пое задължението да заеме каретата на Бойл — правилно бе предположил, че след като е на тъй почитан човек, няма да бъде спирана от стражите, в колкото и късен час да бе видяна на пътя — и нае два коня, които да я теглят. Предложи сам да откара Сара до Рединг, който се намираше на безопасно разстояние от Оксфорд, при това отношенията между градовете ни бяха твърде лоши и не съществуваха много контакти. Там щеше да настани Сара при съмишленици на брат си, семейство сектанти, за които можеше да гарантира, че ще опазят тайната й или по-скоро малкото, което знаеха от нея. Щом брат му минеше през града на връщане към Дорсет, щеше да вземе момичето под крилото си и да я качи на първия кораб, отвеждащ сектанти далеч от Англия. Такъв бе планът ни, одобрен от всички.

Не мога да се накарам да пиша за раздялата ми с нея, за последния поглед към лицето й и няма да го направя.

Сара замина за Плимут десет дни по-късно, съпровождана от брата на Лоуър, и там се качи на кораб.

Никой повече не чу за нея. Така и не бе пристигнала в Америка и приеха, че е паднала зад борда. Ала плаването бе минало спокойно, а и корабът е бил толкова претъпкан, че е трудно човек да си представи как някой ще попадне в беда, незабелязан от никого. И все пак тя изчезнала внезапно. В ясен слънчев ден, без плясък и без шум, без нито звук. Сякаш жива била пренесена на небето.

Дванадесета глава

Така завършва историята на Сара Блънди, доколкото е известна на мен. Нямам какво повече да добавя, а тези, които решат да не ми повярват, са свободни да го сторят.

Остава ми само да изложа заключителната част и да разправя кое е довело италианеца в Англия. Признавам, че не го смятам за важно, защото в сравнение с онова, на което аз станах свидетел, заблудите на хора, препиращи се в пълно неведение на истината, могат да извикат единствено пълно пренебрежение. И все пак тези сведения са част от свързани събития и тяхна причина, така че ще ги запиша, та да завърша своя труд и да си отдъхна.

Заминах за Лондон на следващия ден след отпътуването на Сара от Оксфорд, все така обзет от силен душевен смут и потънал в унес. Сторих го по препоръка на Лоуър, който го предписа като лек срещу меланхолия и мрачни мисли. Промяна на обстановката, различно обкръжение и малко развлечения щели да ми помогнат да се отърся от тъгата. Последвах съвета му, тъй като обзелата ме апатия бе тъй силна, че ми бе по-лесно да му се поддам, отколкото да му се противя. Лоуър ми приготви пътна чанта и ме изпрати до Карфакс, където ме качи на пощенския дилижанс.

— Поразсейте се — напътстваше ме той. — Нека си признаем, всичко се получи по-добре, отколкото можехме да очакваме. Време е да оставим миналото зад гърба си.

Естествено, не ми се удаде с лекота, но се постарах да го послушам и се накарах да посетя хора, с които дълги години бях в кореспонденция. Разговорите с тях не успяха да ме отвлекат, тъй като мислите ми постоянно се връщаха към по-значими теми и боя се, събудих негодувание у колегите си със своята сдържаност, която те, изглежда, приеха за надменност. Въпроси, които преди извикваха у мен жив интерес, изобщо не ме вълнуваха. Съобщиха ми за открити в каменоломни в Хертфордшир огромни костни вкаменелости — находка, потвърждаваща онази глава в Библията, където се говори, че някога по земята са ходили великани, — но това ме остави безучастен. Джон Обри, мой добър приятел от онова време, ме почете с гостоприемството си, но аз не можах да покажа нужното въодушевление към забележителните му разкрития относно целта и характера на Стоунхендж, Ейвбъри и други подобни местности. Поканен бях на сбирка на Кралското дружество, но с лекота отхвърлих тази чест, без да ме е грижа, че няма да ме потърсят повече.

Една вечер — беше на втория ден от престоя ми в Лондон — се разхождах и случайно попаднах в Чийпсайд пред странноприемница на име „Камбаните“. Спомних си, че бях видял името в сандъка на Кола и изпитах потребност да потърся човек, който също бе познавал Сара и бе видял нещичко от съзряното от мен самия. Усетих силен подтик да узная отговорите на много въпроси, да схвана веригата от събития, довели до нейната гибел и възраждане.

Да го открия се оказа много лесно, въпреки че съдържателят — едва по-късно узнах, че бил папист — не знаеше името му. Достатъчно беше само да се осведомя за италианския джентълмен и ме заведоха в най-добрата им стая, която той заемаше сам още от пристигането си.

Появата ми го смая, но още повече го стъписа обръщението ми.

— Добър вечер, свети отче.

Не можа да го отрече, да протестира или да настоява, че греша, защото на свещениците това не е позволено. Взираше се в мен ужасѐн, решил, че съм пратен да го примамя в капан и всеки момент въоръжена стража ще се изкачи с тропот по стълбите, за да го поведе към неговото мъченичество. Но не се чуваше никакъв шум, нито от тежки обувки, нито от команди и той стоеше сред тишината на стаята като ударен от гръм.

— Защо ме наричате „свети отче“?

— Защото сте такъв.

Не добавих, че друг не би тръгнал на път със светено масло, светена вода и свещена реликва, скрити сред вещите му. Кой друг освен свещеник, обречен на безбрачие, би реагирал с такъв ужас при осъзнаването на плътското си желание? Кой друг тайно би причестил поради доброто си сърце умираща жена, та да се застъпи за душата й, въпреки че е друговерка?

Кола предпазливо приседна на леглото и ме изгледа внимателно и замислено, като че все още очакваше изненадващо нападение срещу себе си.

— Защо дойдохте?

— Не за да ви причиня вреда.

— Защо тогава?

— Искам да поговорим.

Дожаля ми, че го поставям в такава опасна ситуация, и положих всички усилия да го убедя, че не му мисля злото. Вероятно по-скоро лицето ми, отколкото думите ми, го убедиха в моята искреност. И двете могат да заблуждават, но не и в моя случай, тъй като бях прозрачен и за селски идиот. Ако бях излъгал тогава, Кола веднага щеше да усети, но по лицето ми той не прочете измама. След дълго и напрегнато очакване с въздишка се покори на неизбежното и ми предложи да седна.

— Името ви наистина ли е Марко да Кола? Мисля, че имам право да знам към кого се обръщам. Съществува ли изобщо такъв човек? — попитах, при което той кротко се усмихна.

— Съществуваше. Беше мой брат. Аз се казвам Андреа.

— Съществуваше?

— Мъртъв е. Умря в ръцете ми след завръщането си от Крит. И до днес скърбя за тази загуба.

— Защо сте тук?

— И аз като вас мога да кажа, че на никого не желая злото. Но малцина са готови да повярват на това, та затова бях принуден да прибягна към потайност. Правителството ви не одобрява чуждестранни свещеници. Във всеки случай не и йезуити.

Изрече го натъртено, без да сваля очи от лицето ми, за да види моята реакция на признанието си.

Кимнах.

— Не отговорихте на въпроса ми.

— Господин Уд — продължи той, — вие сте единственият, който ме разгада, и единствен сред хората от вашата вяра не се отдръпвате от мен, сякаш съм самият дявол. Защо? Може би в сърцето си чувствате влечение към истинската църква?

— Нека никой не твърди, че неговият път е единственият и верният, защото би го казал само от невежество — изрекох и думите излязоха от устата ми, преди да си припомня къде ги бях чул.

Кола прие казаното с тревога.

— Великодушно, ала погрешно твърдение — отвърна той и се надявах, че няма да ме разпитва повече върху това, защото нито можех да го защитя, нито да го обясня. Или хлябът се превръща в плът, а виното — в кръв, или не. Няма как да е възможно в Рим, но не и в Кентърбъри. Или Христос е направил Петър и приемниците му основополагащ камък на вярата, като им е дарил власт във всички духовни дела, или не. Нашият Бог не е казал на Петър, че ще има власт над целия свят освен над онези части на Европа, където мислят иначе.

Но Кола не каза нищо повече по въпроса и просто бе доволен от късмета си да бъде разкрит от може би единствения човек в цялата страна, който не изпитваше потребност да го предаде на властите. Нито пък аз бях настроен за теологичен дебат, дори да имах шанс да го спечеля. Такива дискусии винаги са ми носили голямо удоволствие, но бях претоварен от знанието, което носех у себе си, и подобни спорове вече ми изглеждаха тривиални.

Разпита ме изискано и съчувствено за погребението на Ан Блънди и аз му разказах колкото сметнах за уместно. Изглеждаше удовлетворен, че парите му са отишли за добро дело, и изрази съжаление, задето Лоуър се бе държал така зле.

— Изглежда сте се съвзели от смъртта на момичето — отправи ми проницателен поглед. — Радвам се за вас. Знам, че не е леко. Трудно е да изгубиш толкова важен в живота ти човек, както тя бе във вашия и брат ми в моя.

Поговорихме за тези неща и отец Андреа прояви такова разбиране и сърдечност, че дори без да знае за всичко случило се, успя да ми даде утеха за загубата и облекчение за самотата ми, за която със сигурност бе съдено да стане моя съдба. Беше добър човек и добър свещеник, макар и папист, и се смятах за щастливец, че съм го срещнал, защото такива хора са рядкост. Трудно е да бъдеш лекар на тялото и макар че мнозина са тези, които се опитват, малцина притежават умението и състраданието да го правят както трябва. А колко ли по-трудно е да лекуваш души, да насочиш страдащ към спокойствие и примирение. Но отец Андреа го можеше. Когато приключихме и на мен не ми останаха повече въпроси, а на него — утешения, уверих го колко високо оценявам съчувствието му и реших да му дам нещо в замяна.

— Известно ми е защо дойдохте в Оксфорд — казах и той рязко се обърна да ме погледне в лицето. — Пишели сте си със сър Джеймс Престкот и след смъртта му вашите писма са били изгубени. Биха нанесли немалка вреда на делото на вашата вяра в тази страна и сте искали да си ги върнете, за да не им бъде дадена гласност. Ето защо претърсихте дома на Блънди.

— Вие знаете за това? — Той присви очи. — Значи ви е известно къде са.

— Не е нужно да се тревожите за тях. Давам ви дума, че никой никога няма да ги види и ще бъдат унищожени.

Забелязах колебанието му, но той разбираше, че няма избор и че трябва да се радва на небивалия си шанс.

След кратка пауза кимна.

— Това е всичко, за което бих помолил.

— Ще го получите. А сега трябва да си вървя.

Той слезе с мен по стълбите, като с всяко стъпало възвръщаше маскировката си и докато горе ме бе благословил като свещеник, на улицата ми се поклони като джентълмен, преди всеки да поеме в своята посока.

— Вероятно никога няма да дойдете в Рим, господин Уд — каза ми с усмивка. — Не сте любител на пътешествията. Жалко, защото бихте го намерили невероятен град, пълен с историци и антиквари, които също толкова биха се радвали на компанията ви, колкото и вие — на тяхната. Ако все пак ви обземе желание да попътувате, пишете ми и ще ви устроя великолепно посрещане.

Благодарих му, поклонихме се един на друг за последен път, а аз си тръгнах и вече никога не го видях.

Но затова пък чух за него. Не бях изминал и няколко метра, когато отново срещнах моя приятел Джон Обри, човек дотолкова пристрастен към клюки, като какъвто слави мен незаслужената ми репутация.

— Кой е този господин? — попита той и любопитно надзърна над рамото ми, докато Кола се отдалечаваше. — Няма ли да ни запознаете?

— Лекар е — отвърнах. — Или поне джентълмен, интересуващ се от медицина. Защо питате? Говорите така, сякаш сте го виждали и преди.

— Точно така, виждал съм го — отвърна той и все така поглеждаше нататък, макар вероятно Кола вече да се бе скрил зад ъгъла. — Снощи го срещнах в Уайтхол.

— Предполагам, че всеки може да се разхожда, без да предизвиква особен интерес.

— Да се разхожда в самия дворец? Това не е така просто. И не всеки е съпровождан от сър Хенри Бенет в кралските покои.

— Какво?

— Явно това много ви учудва. Може ли да попитам защо?

— Нямам особени причини — побързах да отговоря. — Дори не знаех, че има толкова високопоставени познати в нашата страна. Боя се, че у нас, в Оксфорд, гледахме на него малко отвисоко като на обеднял чужденец. А той така и не си направи труда да ни осветли. Навярно сме му се видели скучни и безинтересни. Но кажете ми, кога точно го видяхте? И къде?

— Снощи, вече се бе стъмнило, вероятно към осем часа. Имах честта да присъствам на частна неофициална вечеря с лорд Сандуич, съпругата му и един братовчед, когото той покровителства. Твърде самоуверен млад човек, който служи в морското ведомство и обсъжда теми, за които няма и най-малко понятие, но затова пък с голям ентусиазъм, така че е достатъчно приятен при все невежеството си. Доколкото си спомням, казваше се…

— Не ме интересува името му, господин Обри. Нито искам да знам какво е било сервирано на масата на лорд Сандуич. Бих искал да чуя за моя познат, а за вашето преживяване ще ми разправите после, ако желаете.

— Тръгнах си от покоите на лорд Сандуич и поех към своето скромно жилище, но вече почти бях стигнал до вратата си, когато си спомних, че съм забравил свитъка с ръкописи, които канцлерът позволи да прегледам във връзка с работата ми. Затова се върнах, но вместо да отида до службата с архивите през целия Уайтхол, пресякох направо през двора Сейнт Стивън. Там има един тесен проход, който се разклонява в края си: едната алея води направо към службата с архивите, а другата — наляво към задния вход за кралските покои. Днес ще ви покажа, ако желаете.

Кимнах, нетърпелив той да продължи.

— Открих нужните ми ръкописи, пъхнах ги под плаща си и тръгнах обратно. И тогава видях как по прохода насреща ми вървят сър Хенри Бенет — нали ви е известно, че той вече е лорд Арлингтън — и същият този господин, когото дотогава не бях виждал.

— Уверен ли сте, че е той?

— Напълно. Беше облечен точно така. Когато се поклоних и им направих път, видях в ръцете му разкошна книга. Венецианска изработка, старинна, с корици от телешки бокс и със златен обков.

— Откъде знаете, че е отивал при краля?

— Почти всички останали са заминали. Херцогът на Йорк държи отделен двор, при това сега е в Сейнт Джеймс при кралицата майка. Кралицата и придворните й дами са в Уиндзор. Негово Величество засега е тук, но и той заминава след няколко дни. Така че ако Бенет не го е водил тази вечер на среща с някой лакей…

И това бе дразнещо малкото, което установих от първа ръка за последните няколко дни на венецианеца в Лондон, преди отново да поеме с кораб към континента. Не мога да го твърдя със сигурност, но вероятно няколко дни по-късно доктор Уолис го бе забелязал в двореца и бе наредил да го арестуват. През цялото това време сър Хенри Бенет бе ръководил издирването и бе премълчал факта, че лично той тайно го бе въвел при краля.

Очевидно бе, че тук става дума за тъмни държавни дела, и ми е ясно, че невинният никога не бива награждаван по заслуги, ако се забърка случайно в тях. Колкото по-малко ми бе известно, в толкова по-голяма безопасност бях, и макар че в този случай ми бе трудно да обуздая любопитството си, същата вечер напуснах Лондон с университетска карета и бях доволен да се махна от там.

* * *

Казвам „установих от първа ръка“, защото нямаше как нещата да са ми известни с по-голяма сигурност, без да съм присъствал на тази възможно най-тайна среща. Сега, след като прочетох ръкописите на Кола, Престкот и Уолис, изпитах голямо задоволство, тъй като мотивите на Кола да се залови да пише са ми ясни като на длан. Целта на писателския му труд е да посее несигурност, а спорът му с Лоуър — колкото и да е бил реален за него — е вкаран в повествованието само за да отклони вниманието от историята, която авторът иска да си остане на тъмно.

Ръкописът е създаден, за да се внуши, че Марко да Кола е продължил да живее, при все че е мъртъв от дълги години, и тъкмо него — войника, светския човек — са видели онази вечер в Уайтхол. Защото ако в Англия е бил Марко да Кола, нямало е как страната да е посетил йезуитът Андреа да Кола. И онова, което вярвам, че се е случило в Уайтхол, все едно не е било, защото то би могло да се случи единствено ако на срещата с краля е отишъл свещеник и по-конкретно католически свещеник. А това е извънредно важен момент във време, когато омразата към папистите е по-силна от всякога и най-малкият намек за принадлежност към католическата вяра може да изложи на риск живота на всеки.

Доктор Уолис е бил на крачка да прозре истината, на практика я е държал в ръцете си, но я е отхвърлил като несъществена. Препращам ви към мястото в неговия ръкопис, където той цитира описание на Марко да Кола, направено от пътуващия търговец на картини, като човек, неславещ се с голяма ученост. А мъжът под това име, с когото се срещнах аз, имаше медицинско образование, задълбочени познания за много от най-добрите автори, говореше увлекателно за древни и съвременни философи. Прибавете към това портрета на Марко да Кола, обрисуван от търговеца, когото е разпитвал Уолис: „слаб, изпит и мрачен“, и ще видите контраста с възпълния и весел мъж, който дойде в Оксфорд. Да не забравяме отказа на Кола да говори за военното си минало в Крит в дома на сър Уилям Комптън, а кажете ми, кой войник би устоял на изкушението да се похвали със своя героизъм и бойни подвизи? Помислете за предметите, които открих в сандъка му, и изтълкувайте значението им. Спомнете си пак реакцията му, когато се сблъска с плътското си влечение към Сара Блънди онази вечер, и ми посочете колко тъй деликатни войници познавате. Този човек бе една от онези загадки, които изглеждат неразрешими, а се оказват много прости, когато накрая видиш истината.

Вече знаех, че попадналата при мен книга, е същият онзи том на Ливий, издирван от Уолис и Кола, който бе ключ за шифрованите писма, предадени ми от Джак Престкот. Ала да се ориентирам в този тайнопис, се оказа нелека задача и като разказвам за успеха си в нея, в никой случай не желая да омаловажа или подкопая постиженията на доктор Уолис.

Отначало се поколебах и не само защото бях сигурен, че така придобити знания няма да ми донесат нищо добро; събитията от неотдавнашните дни още ме гнетяха и месеци наред бях в потиснато и вяло състояние. Както ми е присъщо, подирих утеха сред книгите и документите си, четях и водех бележки с несдържано настървение. Действията на отдавна починали хора внасяха успокоение в душата ми и се превърнах почти в отшелник, с което — както си дадох сметка с бегъл интерес — затвърдих непоколебимо репутацията си на странна птица. Струва ми се, че поначало съм бил смятан за невъзпитан чудак с лош характер и раздразнителен, кисел нрав, но аз не го подозирах. Сега това действително е така: аз съм мъртъв за света и с далеч по-голямо увлечение си беседвам с отдавна умрели хора, отколкото с живите. Не намирайки си място в настоящето, търся убежище в миналото, тъй като само там мога да изразя чувствата, които съм неспособен да споделя със съвременниците си, защото не им е известно каквото аз знам и видях.

Малко неща ме отвличаха от книгите и бях дотолкова безразличен към общуването с хора, че почти не забелязах как се топи кръгът ми от близки познати. Лоуър постепенно прехвърли практиката си в Лондон и постигна такъв успех (под покровителството на Кларендън и благодарение на смъртта на много сериозни съперници), че получи пост в двора и вече се гордееше не само с прекрасна къща, но и с карета със семеен герб на вратичката — за което бе порицаван от хора, намиращи го за дръзко самохвалство. Но това ни най-малко не му навреди, богатите благородници обичат да бъдат лекувани от състоятелни хора със сходен на техния произход. Плати зестрите на сестрите си и възстанови позициите на семейството си в Дорсет, с което си спечели широко одобрение. И въпреки че публикува своя труд за мозъка, никога повече не проведе сериозни изследвания. Всичко, смятано от него за истински благородно, самото търсене на знания посредством експерименти, бе изоставено за сметка на стремежа към материални блага. Изглежда единствен аз схващах горчивината на ситуацията му — че онова, което светът броеше за успех, в съзнанието на Лоуър бе празно пилеене на сили и провал.

Господин Бойл също замина за Лондон и мисля, че до края на живота си само два пъти се върна в Оксфорд. Невъзможно би било човек да си представи по-голяма загуба за града, защото макар никога да не бе принадлежал към университета, присъствието му го озаряваше и му донесе известност. Със заминаването си той отнесе славата със себе си, а в Лондон постоянно я умножаваше с безкраен поток от находчиви изобретения, гаранция, че името му ще се помни вечно.

И Лок напусна града, щом си уреди подходяща синекурна длъжност. Той също изостави експериментите заради светски дела, макар дотолкова да се ангажира с най-опасната форма на политика, че го заплашваше постоянна несигурност. Нищо чудно един ден да постигне слава с трудовете си, но със същата сила кръговратът на събитията може да го погълне, така че да свърши на бесилката, ако се осмели да се върне в страната от изгнанието си. Времето ще покаже.

Господин Кен, както бе неизбежно, получи поста на енорийски свещеник, който би отишъл при доктор Гроув, ако той не беше умрял тогава, и така стана единственият печеливш от трагичните събития, разказвани от мен. Превърна се в добър човек с умерена религиозност и щедър в своята благотворителност. Всичко това бе донякъде неочаквано, но има случаи хората да израстват духовно, за да съответстват на достойнството на своето звание, вместо да принизяват него до своето ниво. Рядкост е, но все пак са налице достатъчно такива примери, за да служат за опора и утеха. За благото на човечеството изостави свиренето си на виола, тъй като беше твърде ангажиран със задълженията си, и следва да сме силно благодарни, задето получи епископски сан.

Търлоу почина няколко години по-късно и отнесе тайните си в гроба — ако не се броят онези в документите, които бе скрил някъде, предусещащ близкия си край. Беше извънредно странен човек и съжалявам, че нямах възможност да го опозная. Уверен съм, че не само е бил наясно за тайните, които разказвам, а е стоял зад много от мерките на правителството през онези дни. Това може да изглежда необичайно, предвид неговата преданост към Кромуел, но той бе служил на този велик човек, защото бе въвел ред в горката ни страна, а Търлоу хранеше далеч по-дълбока почит към реда и цивилизования мир, отколкото към хората — били те крале или простолюдие.

Доктор Уолис малко се промени, освен че стана още по раздразнителен и избухлив с отслабването на зрението си. Ако не броим мен, той е единственият, който и днес води същия начин на живот като тогава.

Публикации — по английска граматика, обучаване на немите да говорят, възможно най-непонятни и объркани форми на математиката, разбираеми за не повече от още пет-шест души в света — бликат като поток изпод перото му, а от устата му — също тъй неспирен поток от критики и обиди към колеги, смятани от него за недостойни съперници. Има много поклонници, но не и приятели. Не се съмнявам, че продължава работата си за правителството, защото уменията му в шифрирането и дешифрирането са все така запазени. Сега, след като Търлоу е покойник, а Бенет падна от власт, както става с всички политици, само старият крал знае как Уолис бе мамен, заблуждаван и правен на глупак.

И аз, разбира се. Защото сам и без никаква помощ разшифровах онова писмо до Кола в Нидерландия, прихванато от Уолис, и разкрих съдържащата се в него тайна. Никак не беше лесно. Както споменах, дълго време избягвах дори да го поглеждам и се залових за работа едва много по-късно, когато след чумата и пожара в Лондон Оксфорд отново се изпълни с хора, прииждащи наплашени и търсещи убежище. Аз самият бях уплашен и едва след като се уверих след няколко месеца липса на активност, че историята е забравена от всички засегнати страни, извадих книжата от скривалището си под дъските и започнах да ги изучавам.

Това бе само началото, разбира се. Онова, което доктор Уолис би свършил за няколко часа, на мен ми отне много седмици, тъй като издирвах в най-различни книги указания за принципите на шифриране. Простото обяснение с пример, което дава Уолис в своя ръкопис, би ми спестило много усилия, но докторът бе единственият човек, към когото не можех да се обърна за помощ. Тъй или иначе с времето се справих и сам. Началната буква на шифъра през всеки двайсет и пет знака не беше първата подчертана буква и не следващата, нито първата буква от съседната дума, а втората подчертана по ред. Шифърът сам по себе си не е труден, когато веднъж бъде обяснен: толкова прост, че войник по време на поход да може бързо да напише послание, като разполага с нужната книга. Такъв беше смисълът му.

И тъй, след като се натъкнах на тази чудесна догадка, цялата тайна на писмата ми се разкри в течение на една сутрин. Ала минаха още много месеци, преди да мога да повярвам на прочетеното.

Както бях обещал, унищожих всичко. Съществува само едно копие от моя превод, а аз и него ще унищожа заедно с настоящия ръкопис, когато разбера, че вече отпадам безвъзвратно. Помолих господин Танър, млад библиотекар и учен, мой познат, да се погрижи за делата ми след моята смърт и горното ще е част от задълженията му. Танър е добър и честен човек, който ще удържи на думата си. Нека никой не може да каже, че съм излъгал нечие доверие или съм разкрил нещо, което е трябвало да си остане тайна.

В шифрованото писмо, адресирано до Андреа да Кола и написано от Хенри Бенет, държавен секретар и (каква ирония) покровител на доктор Уолис, след обичайните уводни фрази се казва следното:

Въпросът, обсъждан в неотдавнашната ни кореспонденция, даде резултати и Негово Величество изрази желание да бъде приет възможно най-скоро в лоното на Римокатолическата църква в съответствие с истинската си вяра. Получих разпореждания при най-строга тайна да повикам свещеник, на когото може да се разчита да изпълни тази му воля, и се надявам, че лично ще се заемете с тази задача, тъй като вече се ползвате с доверието ни. Важно е да се помни, че ако нещо от тези планове стане известно, ще последва огромно нещастие. Междувременно ще бъде подхваната последователна политика към по-големи свободи за католиците и стопяване на омразата, неразумно трупана през годините, преди да се пристъпи към публично оповестяване. Засега като жест на добра воля ще бъде направено всичко, което е възможно да се направи. Кралят ще се опита да придума парламента за по-голяма толерантност към католиците и е убеден, че тази първа стъпка ще повлече много други след себе си, като накрая се пристъпи към обединяване на двете църкви. Наш пратеник, господин Болтън, ще пристигне в Рим след осъществяване на обреда по покръстването, за да бъдат обсъдени всички бъдещи планове.

Колкото до вас, скъпи отче, можете без страх да пристигнете в страната ни, и макар че по очевидни причини не мажем да ви предложим официални протекции, ще сторим всичко възможно да осигурим безопасността ви и да запазим тайната на вашата самоличност.

Кралят на Англия, главата на Англиканската църква, е и е бил още от 1663 година скрит католик, приел тайно обредите на Римокатолическата църква. Първият му министър, господин Бенет, също е бил католик, ангажиран с подмолната цел да унищожи същата онази Англиканска църква, която се е клел да пази и поддържа. Кола бе пристигнал в Англия съвсем не за да извърши покушение над титулувани особи, а за да приеме краля в лоното на Римокатолическата църква и както предполагам, направил го е при отиването си онази вечер в Уайтхол със своите светено масло, светена вода и свещена реликва.

През всичкото това време Уолис бе терзан от своята обсебеност, а Бенет го бе слушал и насърчавал, тъй че станалото не само да не излезе на бял свят, а още повече да бъде обгърнато в мрак. Уверен съм (без да разполагам с доказателства), че тъкмо Бенет стои зад гибелта на Матю, младия слуга на Уолис, който е бил умъртвен, за да се запази тайната на придворните интриги. Не мога да повярвам, че Кола е способен на подобна постъпка, защото у него нямаше никаква склонност към насилие. Следите ясно водят към отявлен негодник на име Джон Кут, от услугите на който се е ползвал и самият Уолис.

Ако бях дал гласност на това писмо или дори го бях предоставил тайно на някой като Уолис, монархията в тази страна не би се закрепила и една седмица, погълната от гражданска война, толкова голямо е в наши дни отвращението към Рим. Гневът на Уолис за понесеното унижение щеше да е толкова голям, че би разпалил злостна кампания, с която да увлече всички протестанти в Англия, а те с вой да настояват за смъртта на още един крал. Ако пък бях отишъл при самия крал, щях да получа благородническа титла и богатство и бих изживял дните си в охолство, тъй като ценността на този документ — или постоянното му укриване — е по-голяма от всякакви количества злато.

Няма да направя нищо такова. Материалните блага нямат стойност за човек като мен, видял чудеса и удостоен с благодат. Вярвам и знам, че видях, чух и докоснах самото въплъщение на Бог. Тихо, извън хорския взор, небесната прошка отново ни спохожда, а ние дори не осъзнаваме, че сме дарени с Неговата неизчерпаема търпимост и обич. Случвало се е и ще се случва във всяко поколение: просяк, сакат, дете, безумец, престъпник или жена са нашият Бог, явил се в плът и кръв, роден в неизвестност, отхвърлян, обиждан и убит от нас за изкупление на греховете ни. Наредено ми е да мълча и аз ще се подчиня на тази заповед.

Това е истината, цялата и единствената, проявена, пълна и съвършена. Редом с нея каква значимост могат да имат догмите на свещениците, мощта на кралете, строгостта на схоластите и находчивостта на учените?

Господин Танър е подредил всички книжа, някои от които господин Уд е отделил, за да бъдат изгорени, когато той самият даде знак. Щом вече се усетил готов да напусне този свят, той дал знака и господин Танър изгорил отделените с тази цел документи.

Томас Хърн, справка за Антъни Уд

Оксфордска енциклопедия, 3-то издание

(Лондон, 1813 г.)

т.1, стр.CXXXIV

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.